Хедър Алисън
Вале купа

Част 2 от „Сестрите Хол“

Превод от английски: Росица Елазар, 1993

chitanka.info

Първа глава

Таксито, което Лорел Хол беше наела, бързо зави по просторна алея в богаташката зона на Далас Хайланд и с проскърцване спря пред прекрасен дом с бели колони.

— Двадесет и три и петдесет — каза вяло шофьорът. Лорел припряно започна да рови из дамската си чанта.

— Господи! Портфейлът ми!

Изрекох го с добре премерена доза отчаяние, помисли тя. Таксиметровият шофьор явно не бе особено впечатлен, но Лорел не можеше да си позволи да го изиграе идеално. Актьорските умения щяха да й бъдат по-необходими пред семейството.

— Почакайте тук!

Той сви рамене и включи радиото. „Украсете домовете си с играчки и венци от…“ Лорел въздъхна. От всички коледни песни точно тази ли трябваше да чуе при позорното си завръщане? Тичешком изкачи стъпалата и спря пред вратата. Да звънне ли? Надяваше се, че за трите години, през които бе далеч от къщи, са успели да поправят звънеца. Натисна бутона. Вратата се отвори почти веднага и тя видя изпитателните сини очи на зет си.

По дяволите! Холи или Айви щяха да платят с някоя и друга успокоителна дума на уста, докато тя им разказваше измислената история за откраднатия портфейл. Но Адам…

— Здравей, Адам.

— Лорел! Радвам се, че дойде! Аз…

Шофьорът нетърпеливо натисна клаксона. Адам й хвърли поглед, пълен с одобрение, после отмести очи към колата и отново я изгледа бавно и изучаващо. Мина й през ума, че когато напускаше Далас, бе по-закръглена и руса. По дяволите! Адам за секунди щеше да разбере, че Лорел Хол се бе провалила!

— Адам, аз…

— Всичко е наред. — Докосна я леко по рамото и изтича до таксито да плати. — Багаж?

Лорел едвам успя да промълви:

— Нямам.

Всичко, което носеше от Калифорния — тениска, бельо и една черна рокля, се намираше в джинсовата торба на рамото й.

— Багажът ми се загуби — продължи тя с надеждата, че Адам ще хвърли вината върху авиокомпанията. В действителност бе продала всичките си ценни вещи. Освен това бе пътувала не със самолет, а с автобус, но Адам, слава богу, не прояви любопитство.

— Има ли вероятност багажът да се намери?

— Не. — Можеше да се обзаложи, че е разбрал всичко.

Без повече приказки обаче той я прегърна и я притисна към себе си. Влязоха в къщата.

— Холи е в кухнята — каза Адам. Лорел кимна и пое дълбоко дъх. — Променихме малко обстановката. — Посочи предната стая.

Докато се оглеждаше, тя успя да се съвземе. Вече беше наясно, че поне от негова страна нямаше да има даскалски въпроси и реплики от рода на „Предупреждавахме те…“.

— Прилича повече на приемна — отбеляза тя, като имаше предвид телефона, бюрото, шкафовете и атмосферата като цяло.

— Точно това е идеята. Тук Холи приема клиентите в „Хол Декор“. Някои от спалните обзаведохме наново. В тях аз приемам клиентите си, тъй като сега работя като посредник. Хората се отпускат, когато ги приемаш в дома си — поясни той усмихнат.

Тишината в преддверието, а и в цялата къща, я изуми. Спомни си, че в дните преди Коледа, докато тя и сестрите й пакетираха поръчките за коледна украса, в дома кипеше работа и се разнасяше неописуема глъчка. Целият им живот зависеше от коледните празници и след като Айви и тя бяха напуснали, Холи бе продължила да развива дейността на фирмата за изработване на украси „Хол Декор“. Но къде бяха кутиите? Описите? Разноцветната хартия? Глъчката?

Лорел тръгна към кухнята. Изведнъж Айви, по-малката й сестра, се спусна като вихър по стълбите и я пресрещна.

— Лорел! Я се погледни! — Айви я изгледа от глава до пети. — Уау! Толкова си кльощава! И какво си направила с косата си?

— Боядисах я, когато правих пробни снимки за ролята на една циганка.

— Получи ли я? — нетърпеливо попита Айви.

— Не.

— Е, радвам се, защото иначе не би могла да си дойдеш, нали?

— Да. Не бих могла да си дойда.

— Погледни! — Айви я помъкна към голямото огледало. Черната боя вече бе поизсветляла. Косата на Лорел бе почти като на сестра й — тъмнокестенява. — Веднъж поне да изглеждаме като сестри!

Да, наистина. Само че Айви нямаше тъмни кръгове под кафявите си очи и миниатюрни бръчици в ъгълчетата им.

— Очаквах навсякъде да има кутии с украса. Как върви бизнеса тази година? — попита Лорел и обърна гръб на огледалото.

— „Хол Декор“ е по-процъфтяваща от всякога и Холи наема много работници. Работят на горния етаж — обясни сестра й и двете се запътиха към кухнята.

— И колко души са необходими, за да ни заместят?

— Дванадесет. — Айви се ухили. — Четири групи по трима.

— Може би трябваше да се навъртам наоколо, а?

— Шегуваш ли се? Да бъдеш киноактриса е къде-къде по-интересно, отколкото да продаваш коледна украса.

— О, пътят на актьора не е постлан с цветя, както си мислиш.

Всъщност беше участвала точно в един филм. Някакъв евтин трилър, който бе отишъл направо на лавиците на видеоклубовете. Бе се появила на екрана за по-малко от три секунди в ролята на трупа на колежанка, облечен с дрехи, каквито за нищо на света не би сложила, когато самата тя учеше в колеж…

Влязоха в кухнята.

— Лорел! Толкова се радвам, че ти…

Лорел се бе приготвила за силни прегръдки, но…

— Холи?!

Къдрокоса жена с отнесено изражение седеше до масата, готова да загребе с лъжица карамелов сладолед с орехови ядки направо от кутията. Лорел преглътна. Бе закусила с две пакетчета сух кетчуп, разтворен в чаша гореща вода.

— Ти си толкова… толкова слаба! — Холи сбърчи нос. — А аз съм толкова дебе-е-ела! — и захленчи над сладоледа.

— Не започвай пак! — промърмори Айви. Лорел не вярваше на очите си! Това ли беше нейната целеустремена, компетентна, неуморима и хладнокръвна по-голяма сестра? Същата, която след смъртта на баща им се пребори с пълчища адвокати? Жената, която изправи на крака почти фалиралия семеен бизнес и сега бе опора за всички тях?

— Какво си сторил с нея? — попита зет си, който загрижено преместваше кутия с чипс и горещ сос по-далече от Холи.

Холи подсмърчаща? Холи похапваща? Холи — нямаше как да си затвори очите — затлъстяла? Изведнъж я осени прозрение:

— Честито. Адам! Кога ще ставаш татко?

— Няма да е чак толкова скоро… — промълви той.

— Холи… — Изглеждаше безпомощен.

Лорел се наслаждаваше на гледката. Зет й — безпомощен?!

— Ти не ме обичаш вече! — едва изрече Холи.

— Напротив, обичам те! — В думите му прозвуча леко раздразнение и жена му захлипа отново.

— Как би могъл? Та аз съм като балон!

— Малко е кисела, защото пропусна следобедния си сън, тъй като искаше да е будна, когато пристигнеш — прошепна Айви.

— Тя си подремва следобед? — Очите на Лорел се разшириха от учудване. Да, нещата наистина се бяха променили.

— Слушай, Холи. — Айви зачете от някаква книга, която взе от лавицата. — „През първите три месеца здравата бременна жена наддава от три до пет килограма“.

Забеляза предупредителните знаци на Адам и млъкна, но, уви, твърде късно.

— А аз съм наддала девет! — Холи блъсна кутията сладолед.

— Не се ли споменава и за повече почивки в книгата? — подсказа Лорел.

— О, да! — кимна Айви. — За ужасно много почивки!

— Уморена съм — призна Холи.

Адам й помогна да стане и я придружи до вратата.

— В кой месец е? — попита Лорел, като гледаше развлечения й пуловер.

— Във втория.

— Само? — Сестрите се спогледаха и избухнаха в смях.

— Горката Холи! — възкликна Айви.

— Горкият Адам! — отвърна Лорел и се доближи до чипса с най-естествена походка.

— Искаш ли нещо за пиене? — предложи Айви.

— С удоволствие. — Лорел задъвка, като внимаваше да не гълта твърде бързо.

Адам се бе върнал и я наблюдаваше мълчаливо. Лорел постави чинията на масата и седна. След няколко минути той сложи дебел сандвич пред нея.

— Благодаря — каза тя, като имаше предвид не само сандвича.

— Радвам се, че си тук — въздъхна Айви и си отмъкна малко чипс. — Откакто разбра за Конър Матисън, Холи е невъзможна.

— Това вече е минало.

Матисън бе съдружник на баща й и едно от приятелчетата му за покер. Може би не точно „приятелче“! Думата „приятелче“ никак не подхождаше на Конър — светския лъв с посребрена коса.

— Той бе партньор на баща ти в някои от неговите проекти — допълни Адам и седна на масата до тях. — Включително и в експлоатацията на онзи нефтен кладенец в Западен Тексас.

— Онзи, който… се запали? — Същият, към който родителите й летяха, когато самолетът се разби и заедно с него се сгромоляса светът, който Лорел познаваше.

Айви и Адам кимнаха.

— Мислех, че всичко най-сетне е приключило. — Не искаше да се връща към това. Повдигаше й се от правни битки, въпреки че повечето от тях бе водила Холи. — Какво сте открили?

Айви се приведе напред с напрегнато лице, което не подхождаше на възрастта й:

— Холи чу някои любопитни историйки за Конър.

— Например? — Лорел погледна Адам.

— Ами проверихме тук-там и… — започна той, ала Айви го прекъсна:

— Смятаме, че той е подпалил кладенеца, за да вземе парите от застраховката и с тях да изплати дълговете си от комар.

В очите на Лорел проблеснаха яд и болка.

— Но… Всички казваха, че татко е организирал пожара, защото бизнесът му не вървял! — Никога не бе повярвала, че баща й можеше да бъде толкова непочтен.

— Има и нещо друго, а то е… — вмъкна Адам.

— Конър — продължи яростно вместо него Айви — е злоупотребявал със средства. Татко не е разбрал за това.

Храната, която в момента заемаше основно място в съзнанието на Лорел, бе забравена.

— Но татко сигурно е знаел, че има проблеми…

— Да. Сигурни сме обаче, че Конър е подправял документите. Единствено той би могъл да го направи. Не си ли спомняш, че все нямаше пари? Нима смяташ, че татко нямаше да скъта нещо, за да осигури дъщерите си?

В един миг завесата на миналото сякаш се вдигна и Лорел видя събитията отпреди осем години с погледа на зрял човек. Вторачи се в Адам, който тъкмо казваше:

— Конър е имал тази възможност, защото като партньор на баща ти е имал достъп до офиса.

— Спомни си — Айви вдигна пръст, — че кладенецът беше застрахован от Конър, а не от татко.

Лорел бе заслепена от надигащия се в нея гняв. Бяха изпитали много унижения. Цялата им покъщнина бе разпродадена на търг и трите сестри бяха работили безкрайни часове, за да оцелеят. Приятелите им ги бяха изоставили, деловият свят ги бе презрял, а адвокатите ги преследваха. И изглежда цялото това страдание им бе причинено от Конър Матисън.

— Защо досега никой не е разкрил това? — Лорел погледна Адам така, сякаш го обвиняваше. — Защо никой дори не го е заподозрял?

— Защото Конър Матисън е много добър лъжец, както и пристрастен комарджия.

Айви скочи и грабна една от книгите, наредени до телефона.

— В „Психология на изявения комарджия“ се казва, че лъжата за тях е над всичко. Те лъжат дори когато това не е необходимо, просто от любов към лъжата.

— А и всичко останало съвпада — приведе се Адам напред. — Когато един комарджия губи, той започва да си доставя пари с цената на всичко.

— Все пак на кого да кажем за Конър? — Лорел премести погледа си към Айви.

Имаха право да я повикат. Заради бременността и коледните празници Холи не можеше повече да участва в юридически двубои. Айви бе тук само за ваканцията и след месец щеше да се върне в колежа. Адам бе достатъчно ангажиран в посредническата си фирма и те имаха нужда от нея. Зет й пое дълбоко дъх — като човек, който се кани да съобщи нещо неприятно.

— Ходих при главния прокурор. Той отказа да образува дело.

Лорел бутна сандвича настрани. Би трябвало да хапне поне малко, но не можеше. Мислеше за родителите си. За жизнерадостния си баща, готов винаги да подаде ръка на приятел; за майка си — кротка жена със силен дух и воля, която по-скоро би продала скъпото си диамантено колие, отколкото да остави семейството си потънало в дългове.

— Казах на Холи, казвам и на теб — не се ядосвайте, защото гневът ще ви яде отвътре и бавно ще ви унищожава. В момента не може да се направи нищо — обясни Адам.

— Не е вярно — обади се Холи от вратата. Стоеше на прага с колода карти в ръце.

— Мислех, че спиш. — Адам я изгледа с укор.

— Как бих могла да заспя, след като сестра ми току-що се е върнала вкъщи? А и не вярвам, че двамата с Айви ще успеете да обясните на Лорел нашия план.

— План ли?! — възкликна Лорел.

Холи хвърли картите на масата.

— Ние, или по-скоро ти, Лорел, ще играеш покер с Конър Матисън и ще го победиш! Както чу, това е неговата любима игра. — Тя седна и започна да бърка картите.

— Момент, мо-о-мент! — Лорел изгледа втренчено сестра си. — Искате да кажете, че ме повикахте, за да играя покер с този… злодей? Това ли е вашият план?

— Поне изчакахме, докато измислим нещо — каза Айви.

— А и все пак е Коледа. — Холи започна да раздава. — Цели две години не си била с нас на този празник.

Лорел си припомни гласа на Адам по телефона. Беше разтревожен, въпреки че се опитваше да го прикрие, а сега гледаше Холи изпитателно. Лорел въздъхна и ги предупреди:

— Освен когато татко ме вземаше на коленете си едно време, съм играла покер съвсем малко.

— Значи леко си ръждясала. Да видим. — И Холи посочи купчината карти.

— Татко твърдеше, че те бива — увери я Айви.

— Никога не съм била толкова добра, че да победя Конър.

— Затова ти купихме всичките тези книги. — Айви посочи един рафт и започна да изрежда заглавията на глас.

Лорел реши, че ако просто поиграят малко, ще бъде по-убедителна. Спечели.

— Виждаш ли? — каза триумфално Холи. — Конър е обречен. Хайде, Айви, ти раздаваш.

— Бременността не се е отразила само на талията ти. Скъпа Холи, колкото и да съм объркана, нямам намерение да преследвам Конър Матисън от игра на игра цял живот. Няма да сляза на неговото ниво. — Лорел съсредоточено изучаваше картите си.

— Става дума само за една игра. — Холи стисна зъби и хвърли неприязнен поглед на Адам. — Но ще бъде страхотен удар! Ще му вземем всички пари! Без да лъжем!

Лорел погледна Адам, който промърмори:

— Хормони…

— Чух те! — Холи хвърли картите на масата и изкрещя: — За всичко, което казвам, обвинявате състоянието ми. Искам да победим Конър! Само веднъж! Нека разбере какво е да губиш!

— И какво ще се промени? — попита Лорел. Докачливостта на Холи бе нещо ново за нея.

— Не искам първият внук на татко да расте с мисълта, че даже не сме се опитали да…

— Холи! — предупреди я Адам.

— Не казах „да отмъстим“! — отбеляза Холи.

— На мен ми каза точно това! — промърмори той.

— Само искам… О, не знам. — Холи се отпусна на стола си.

— Аз пък знам — вметна Айви спокойно. — Когато разказваш тази история на детето си, искаш тя да има подобаващ край. Не искаш да бъде просто „не можехме да направим нищо“, а по-скоро „леля ти Лорел предизвика злодея и го победи честно на покер“. Щастлив край!

Лорел се усмихна. В това имаше смисъл, а и идеята за леля Лорел — героинята, й допадна. Може би щеше да бъде единствената й главна роля.

— Добре — съгласи се тя. — Айви, подай ми една от книгите. Вдигни си картите, Холи. Я да видим колко тренировки ще са ми необходими?

След два часа игра установи, че освен тренировките, й трябва още нещо.

— Така няма да стане.

— Може би ако залозите бяха истински… — предложи Холи.

— Не! — Лорел поклати глава. — Трябва ми истинска помощ.

— Ще ти я уредя — въздъхна Адам, — макар че съжалявам, задето го правя.

Лорел се усмихна на отчаяната му физиономия.

— И защо, миличък?

— Защото…

— Защото не искаш да се натъжавам, нали? — подсказа Холи. В гласа й се прокраднаха опасни нотки.

Айви смръщи вежди и се размърда неспокойно на стола си. Лорел прие предизвикателството.

— Това е доказателство за голямата любов на Адам въпреки ужасното ти поведение.

— Но това е много важно за мен! — устните на Холи трепнаха.

— В това състояние можеш да си позволиш някои капризи — продължи Лорел.

— Аз не съм болна, а бременна!

— Ако всеки път, когато помислиш за онзи измамник, се изправяш на нокти, наистина ще се разболееш — настоя Лорел. — Няма защо да се безпокоиш за Конър. Аз ще се погрижа за него. А ти мисли за моя племенник или племенница. — Тя се обърна към зет си. — И така, каква помощ ще ми организираш?

— Един от близките ми приятели от колежа, Джак Хартман, по-малък от мен с година, навремето доста се увличаше по покера и редовно залагаше големи суми.

— Беше ли на сватбата ви? — осведоми се Лорел.

— Не. Джак е, или по-скоро беше, брокер и не успя да се освободи за тържеството. — Адам се намръщи. — Тези дни го потърсих, но майка му каза, че вече не работи в същата брокерска фирма и в момента се е забутал в тяхната рибарска хижа. Така че ще имам проблеми, докато го открия.

— Акула на хазарта, обичаща уединението? — Гласът на Холи бе изпълнен със съмнение.

— Не и Джак — каза Адам загрижено. — Майка му спомена, че от време на време й се обажда от магазина близо до хижата и аз оставих съобщение за него при собственика.

— Той сигурно ще й звънне за Коледа — отбеляза Айви.

— Дали ще успее да си вземе билет за самолета по това време на годината? Пълни ли са самолетите, Лорел? — попита Холи.

Лорел се втренчи в по-голямата си сестра. Признай всичко сега, подтикваше я един вътрешен глас. Кажи им, че си изхарчила последния си долар за автобусен билет до Далас и че от два дни не си яла нищо. Кажи им, че си се отказала. Кажи им, за да го преодолееш!

Тя се поколеба. Нещо в Холи й подсказваше, че отново може да спечели тяхното уважение и възхищение. Те я обичаха, разбира се, но не се равняваха по нея — освен в това, че бе най-висока от трите. Преда да успее да каже, че няма представа за полетите, Адам се обади:

— Джак ще пристигне възможно най-бързо. Дължи ми услуга.

Лорел погледна зет си с благодарност. Сега и тя му дължеше услуга.

Втора глава

Задължен или не, мислеше Лорел на другата сутрин, едва ли щеше да види този Джак скоро. А докато той се появеше, тя трябваше да реши някои проблеми, като например как да купи коледни подаръци на всички, като нямаше пукнат грош.

Зъзнеща, тя напъха в пералнята джинсите, тениската и бельото си. Бе облякла единствения друг тоалет, който имаше — роклята за прослушвания — черно мини без ръкави и с висока яка. Навремето роклята не бе толкова къса, но за да спести парите за химическо чистене, Лорел я изпра на ръка и тя се сви. Обаче не само роклята се бе смалила. Притежателката й — също. Затова пък така изглеждаше по-добре. Тъкмо включваше пералнята, когато на вратата се позвъни. Затича се, за да отвори, преди звънецът да е събудил всички.

— Джак Хартман се явява по ваша заповед. — Някакъв мъж със североизточен акцент вдигна ръка и небрежно козирува. Зад него Лорел видя син ягуар, паркиран на дъгообразната алея. — Къде е паникьорът? — Без да чака покана, той бутна с крак един сак от мека кожа през прага.

— Паникьор ли? — Лорел моментално му лепна етикет „надут пуяк“. Изглеждаше като слязъл от корицата на модно списание. Неколкодневна брада внасяше груб нюанс в чара му, имаше блестящи бели зъби и очи с цвят на доларова банкнота. Тя познаваше този тип мъже — манекенът Майк в действие.

— Да. Адам ми припомни, че от доста време му дължа услуга — изрече Джак, без да я поглежда. Преди да внесе двата луксозни куфара и да побутне третия със скъпите си обувки, той огледа просторното преддверие. — Мога ли да вляза?

— Заповядайте, моля. — Лорел нарочно преигра.

— Ето го и прехваленото южняшко гостоприемство…

— Вдъхновено от очарователното представяне на един янки — прекъсна го Лорел.

Джак пусна чантите и въздъхна.

— Снощи казах на Адам, че не съм много за пред хора.

— Вярно е.

Той се обърна и се отпусна върху един от куфарите.

— Ти не си Холи, нали? — Ъгълчето на устните му се повдигна.

Лорел поклати глава и затвори вратата.

— Не мога да си представя Адам женен за теб. — Говореше, втренчен в краката й. — Не си негов тип.

— И ти не си мой тип.

Джак преглътна забележката й с леко присвиване на очите.

— И ти ли си гостенка, поканена тук за празниците?

— Не — изрече Лорел с равен глас. Хубавичките момчета нямаха успех пред нея. — Аз съм Лорел, сестра на Холи.

— Значи ти си тази, която трябва да науча да играе покер. Приятно ми е, Джак Хартман — повтори той и протегна ръка.

Лорел я пое машинално. Бликащата от него енергия я удари като ток, толкова реално, че дори я обърка. Тя почувства неудобство и опита да издърпа ръката си, но за нейна изненада Джак пое и другата. Обърна ги с дланите нагоре и за миг Лорел помисли, че ще ги целуне.

С поглед върху мазолите по тях, той я попита:

— Какво работиш, Лорел?

— Актриса съм — отвърна бързо, забравила, че вече бе решила да се откаже и сви пръсти.

— Сервитьорка ли си била? — Джак я погледна изпитателно.

— Да. — Лорел отскубна ръцете си. — Е, и?

— Честен труд. Защо се срамуваш?

Нейните чувства си бяха нейна работа и нямаше намерение да ги обсъжда с него! Джак бе седнал с ръце между коленете и като че ли наистина очакваше отговора й с интерес. Бе опияняващо да си обект на нечие внимание.

— Седни. — Той потупа другия куфар. — Сигурно краката те болят. Когато работех като сервитьор, и мен ме боляха.

Беше прав. През изминалите години стъпалата й бяха пораснали с един номер. Ботушите от кожа на щраус, с които се гордееше, вече й бяха къси и тесни. Но въпреки това ги бе обула за дългото пътуване до дома. Лорел седна и отбеляза скъпата кожа и фирмения знак на куфара. Посочи багажа:

— Явно доста време е минало, откакто си бил сервитьор.

— О, да, но никога не съм се срамувал от това.

— Е, пък мен ме беше срам! — Избухването й я изненада. Не бе имала намерение да споделя каквото и да било с този мъж.

— Защо?

— Защото се предполагаше, че ще играя във филми!

— Значи си изгряваща актриса.

Тя пое дъх и преглътна.

— Не, аз съм провалила се актриса.

— А даде ли всичко от себе си?

Лорел премига и се вторачи в загрубелите си ръце. Беше работила като вол.

— Да. — Повдигна глава и го погледна. — Да, направих всичко, което зависеше от мен.

В зелените му очи проблесна одобрение.

— Не се случва често да чуеш такова признание. Винаги се намира оправдание — лош късмет, стечение на обстоятелствата и… всякакви подобни.

Лорел изсумтя презрително и отново извърна поглед.

— И аз си служа с оправдания. Пред самата себе си.

— Да направиш всичко възможно е най-многото, което някой би поискал от теб, както и всичко, което би трябвало да изискваш от себе си. — Той стана от куфара.

На лицето му бе изписана същата загриженост към нея, каквато Адам изпитваше към Холи. Този напълно непознат изглежда я разбираше и изпитваше съчувствие към нея.

И изведнъж, съвсем неочаквано, тя му разказа за всички изпитания. За прослушванията, за ролята във филма на ужасите, за хилядите часове уроци и курсове, за работата като сервитьорка в денонощна закусвалня…

— Някой друг знае ли? — попита Джак, когато тя спря да говори.

— Не. Адам подозира, може би.

— Това притеснява ли те? Той си е направо психолог!

— И ти не падаш по-долу.

Той се засмя от сърце.

— Наперена и красива! Каква комбинация! — Изправи се и протегна ръка. — Удоволствие ще е да играя с теб. — И се усмихна още по-широко, като видя обърканото изражение на лицето й. — Веднага след като закуся.

Той определено я дразнеше, ала въпреки това Лорел си бе признала всичко. Как бе успял да я предразположи? Ами, да. Беше се появил преди първото й кафе. След чаша кафе винаги мислеше по-добре и сигурно щеше да се сети да го попита как бе успял да пристигне от рибарската хижа в северната част на щата Ню Йорк до Далас за една нощ в най-натовареното време на годината. Може би майка му се беше хванала на историята с хижата, но не и Лорел.

— Кога говори с Адам?

— Преди няколко часа.

Значи не бе сънувала.

— Каза ли ти какво очаква от теб?

Той бавно си пое дъх и Лорел разбра, че въпросите й започват да го дразнят.

— В общи линии Адам Маркланд спомена, че има нужда от помощта ми. И това беше достатъчно.

Нямаше да му задава повече въпроси. Бяха го помолили да дойде и той го бе направил. Останалото не я засягаше. Тя помисли, че наистина има нужда от чаша кафе. Преглътна и откри, че гърлото й е пресъхнало. Джак бе чаровник.

— Кафето сигурно вече е готово. Другите още спят — обясни тя, като се чудеше дали иска да остане по-дълго насаме с него.

— Чудесно! Най-добре опознавам жените на закуска! — Продължаваше да се усмихва. Имаше идеални зъби.

На път към кухнята Лорел опита да потисне тръпката, пробягала по гръбнака й. Време бе да си спомни как се оправяше с мъжете. Но беше сигурна, че за мъж със самочувствието на Джак щяха да бъдат необходими доста усилия. Аромат на кафе изпълваше кухнята. Джак отвори няколко шкафа, докато откри чаши, и започна да си налива.

— Заповядай — каза Лорел натъртено.

Той спря и я изгледа изненадано.

— Да не би и тук да си от обслужващия персонал? — попита. Тя поклати глава и премигна. — Не очаквам да стоиш права до масата и да ми сервираш. — Той се протегна, взе още една чаша и я напълни. — Искаш ли?

Лорел се почувства нищожна. Пое чашата. Джак отпи от кафето и отвори хладилника.

— Чувал съм, че тексасците закусват обилно. Яйца! Великолепно! Обичаш ли овесени ядки?

— Не.

— Чудесно! — И той измъкна яйцата.

— Опитвал ли си някога омлет по мексикански? — попита тя и измъкна тиган.

— Като че ли не — отвърна замислено той.

— Добре. Защото имам собствена рецепта. — Посочи към хладилника. — Някъде там има салца — онова яркочервено пюре в буркани. И сирене.

Джак откри и двете.

— Твоята рецепта започва да ми харесва. Масло?

— Може и маргарин.

Той донесе купичката с масло, Лорел гребна една лъжица, сложи я в тигана и се заслуша в цвъртенето.

— Тостерът е в един от шкафовете до килера.

— Аха. — След като извади тостера, Джак отвори и затвори няколко чекмеджета. Явно търсеше сребърните прибори.

Чу го как подрежда масата. За жена, която е неадекватна преди първото кафе, бе истинска благословия да попадне на мъж, оправящ се в кухнята. Препечените филийки и омлетът бяха готови едновременно.

— О-йе! — възкликна Джак, като предвкусваше удоволствието.

Няколко минути останаха мълчаливи.

— Как успя да дойдеш толкова бързо? — попита Лорел.

— С частен самолет. — Джак се изправи. — Още кафе?

Лорел кимна.

— Собствен ли?

— Не. На един клиент, който ми бе задължен.

— А колата?

— Взета е назаем. — Той повдигна рамене. — Друг клиент. Друг дълг.

Явно клиентите му бяха заможни. Но нали Адам бе споменал, че Джак вече не работи в брокерската фирма? Какво по-точно работеше и за какви хора? Наклонил стола си назад, той я погледна.

— Хайде, давай. Умираш да ме разпиташ.

Как лесно четеше мислите й! Нищо чудно, че се бе провалила като актриса.

— Защо си тук, а не при семейството? — полюбопитства тя.

Двата предни крака на стола се треснаха в пода.

— И да пренебрегна зова на приятеля си?

Лорел поклати глава и се усмихна недоверчиво.

— Ако два дни преди Коледа ми се обади приятелка от училище с молба да уча брат й на покер, ще помисля, че това е най-малко странно.

— Защото не играеш покер.

— Ти каза, че мога да питам.

— Но не обещах да отговарям на всичките ти въпроси.

Не е задължително да харесваш треньора си, мина й през ума и отвори уста за бърз и рязък отговор. Нещо в очите му обаче я възпря и тя продължи по друг начин:

— Наистина не ми обеща. Но… Ако ти беше герой, чийто характер ми предстоеше да изуча, бих казала, че неотдавна ти се е случило нещо, което ти не желаеш да обсъждаш със семейството си, и молбата на Адам ти е дошла като дар божи.

— Лорел, скъпа, в теб има зачатъци на велик покерджия. — Думите му й доставиха удоволствие. — Права си. Аз съм много, ама много добър брокер. Понякога уцелвам десетката — като теб преди малко, защото проучвам компании и наблюдавам хора. — Джак стисна зъби. — А някои… по-посредствени брокери смятаха, че успехите ми се дължат на обикновен късмет. — Горчивината в гласа му й напомни за нейните собствени неуспехи.

— Продължавай. Ще пусна миялната машина.

— Няма много за разправяне. Знаеш ли какво е извън борсово търгуване?

— Измама ли?

— Почти. Забранено е от закона. Не го практикувам — каза той предизвикателно. — Моята фирма обаче ме помоли да си взема отпуска, докато… Чакай да си припомня точните думи… Докато „страстите се поохладят“.

— И ето те тук. — Мина покрай него с купчина чинии в ръце.

— Не! Напуснах и отидох в семейната рибарска хижа.

— Звучи сякаш си бягал. — Тя се наведе да остави съдовете. Когато се изправи, видя каменното му лице.

— За трите години във фирмата печелех повече от всеки друг брокер, но и губех повече. Поемам пресметнатия риск и клиентите ме разбираха.

Вътрешното чувство на Лорел й подсказа, че и клиентите му бяха комарджии по душа като него.

— Но останалите брокери не проявиха разбиране, нали? Завистта надигна отвратителната си глава и…

— И така нататък — прекъсна я той.

— Значи се връщаш към покера. Май ще трябва да предупредя наивниците. Освен ако не решиш да бъдеш само велик учител.

Джак здраво стисна ръката й и тя го погледна изненадано.

— Комарът не е средство, с което да си изкарваш прехраната.

— Предполагам, че си го проумял от личен опит.

— Да. — Гласът и лицето му останаха безизразни. — Вече не играя.

— Тогава защо си тук? Защото Адам те помоли да дойдеш ли?

— Длъжник съм му, а и той не знае, че се отказах от комара.

— Не мога да си те представя като длъжник на когото и да било.

— Това е стар дълг. — Той бършеше кухненската маса, а тя го наблюдаваше.

Беше ясно, че за него е много важно да си изплати старите дългове. Разбираше го. Нали и тя се бе върнала у дома, за да се отблагодари на Холи? Реши, че все пак Джак ще й хареса. Вече не го смяташе за някакъв мухльо, случайно надарен от Бога с приятна външност. Да, размишляваше тя, би могла да го хареса. Тихото му подсвирване я изтръгна от мислите й.

— Какво е станало с теб? — Застанал до масичката с телефона, Джак разглеждаше една снимка на трите сестри от първия благотворителен бал, украсен от тяхната фирма. Лорел, облечена с дългата рокля от сребърно ламе, бе значително по-закръглена. — Преди колко време е правена?

— Около три години. — Обърна се към мивката, за да избегне втренчения му поглед.

Но Джак застана до нея, повдигна брадичката й и доближи снимката до лицето й.

— Три години ли?! — попита той. — Не е ли малко раничко за тези бръчици около очите? — Тя размисли отново и реши, че все пак няма да хареса Джак.

— Лорел, видях куфари в преддверието. Значи авиокомпанията е намерила багажа ти! — Холи нахълта в кухнята, без да забележи Джак.

— Видяла си багажа на Джак. — Представи го бързо, за да спре въпросите на сестра си.

— Вече си тук? Страхотно! Какво мислиш за Лорел като бъдещ играч на покер? Ще можеш ли да й помогнеш?

Типично за сестра й. Тя смяташе, че всички мислят като нея — само за едно. Джак разтърси протегнатата му ръка.

— Още не сме играли. Вместо това Лорел ме нахрани.

— Не е лошо — каза Холи усмихнато, но като видя празния буркан от салцата се намръщи.

— Съжалявам за лютивия сос, Холи.

— Няма проблеми. Само от него съм сложила не по-малко от килограм.

Лорел забеляза, че Джак сравнява сегашната с по-младата Холи на снимката.

— Да, напълняла съм — изрече Холи, озовала се вече до хладилника. — Разрешено ми е да кача от седем до десет килограма.

— Но не през първите три месеца. — На устните му се появи усмивка.

— Ти… Ти да не би да си помисли, че съм просто дебела?

— О, не — отрече Джак и си спечели благодарствена усмивка. — Но горчивият опит ме е научил да не поднасям поздравления, освен ако бъдещата майка не носи тениска с надпис „бебе“ и стрелка, която сочи южно от кръста.

Гладко и остроумно, отбеляза Лорел наум.

— И какво закусихте, ако не е тайна? — Холи изпиваше с поглед съдържанието на хладилника.

— Омлет по мексикански.

Тя се изправи и погледна Лорел.

— За това трябва лют сос, нали? — попита дълбокомислено.

— Да. — Лорел и Джак едва потиснаха смеха си.

Холи извади яйца.

— Слушай, сестричке, досега не ти бях предложила някои от моите дрехи, защото все си мислех, че авиокомпанията ще открие багажа ти.

Горещи вълни обляха Лорел и тръгнаха нагоре към бузите. Наистина роклята за прослушване бе странен избор за ранна закуска с непознат. Погледна към Джак. Лицето му не изразяваше нищо. Лице на покерджия.

— В повечето от тях не мога да се напъхам — продължи Холи. — Вземи каквото ти хареса. С Айви имахме намерение да ги дарим на Дружеството за бедни „Гудуил“, но все още са в кедровия ни гардероб.

— Благодаря. — Лорел се опита да изглежда безразлична. — Ще ги подредя вместо вас и лично ще ги занеса в „Гудуил“. — Искаше й се да обясни на Холи всичко, ала присъствието на Джак я спря. — Ще му покажа стаята и после ще се поровя в гардероба ти. Като в добрите стари времена.

— Но този път с мое разрешение — засмя се сестра й.

Лорел се усмихна насила и излезе. Чак сега откри колко напрегната е била, докато разговаряха. Навремето сестра й не й разрешаваше да украси дори едно коледно дърво, а сега, когато бе по-зле от когато и да било — без надежди, без пари, без планове за бъдещето — й се доверяваше… Стигна до преддверието и се отпусна върху кожените куфари на Джак. Нервите й не издържаха. Семейството я бе избрало за инструмент на отмъщението им. Всъщност това щеше да е едно доста леко отмъщение, но от особено значение за всички. И за нея бе важно, ала по ред други причини. Имаше собствени сметки за уреждане.

Опипа с пръсти избелялата материя на роклята си. На горния етаж в кедровия гардероб бяха запазени не само дрехите, но и спомените. Познаваше Холи добре и бе сигурна, че нищо не е изхвърлила. Щеше да се вмъкне в старите дрехи също толкова лесно, както в ролята от плана. Само че вече не бе същата. И не искаше да облича тези дрехи.

Джак изникна пред нея в пълния блясък на модното си облекло и я погледна с разбиране.

— Използвал съм историята с изгубения багаж два пъти.

— Само два пъти?

— Може би повече. — Вдигна куфарите. — Това, че си излъгала само веднъж, прави ли те по-добра?

Предишното й неудобство бе нищо в сравнение с ужасния срам, който изпита сега.

— Не биваше да го казвам…

— Наистина. — Остави я изпълнена със смут още малко, след което каза с мек глас: — Стегни се. Превратностите изграждат силата на характера.

В такъв случай тя би трябвало да прелива от силен характер, а и неговия като че ли му бе в повече.

Трета глава

Би познал тези крака навсякъде. Днес бяха обути в джинси, но Джак с удоволствие си спомняше как се показваха от късата черна рокля, докато тяхната притежателка приготвяше най-вкусния омлет на света. Намали скоростта на новия си бонбоненорозов ягуар, купен минути преди това, и се изравни с Лорел Хол, която вървеше по тротоара. Беше й предложил да я вземе от „Гудуил“, но тя отказа. Внезапно дръжката на чантата й се скъса. Тя спря, напъха я в найлоновата торба и продължи. Джак спусна прозореца.

— Какво ще кажеш, ако те закарам? — Искаше да се изфука с новата си кола.

Лорел не му обърна внимание. Какво й ставаше? Толкова добре си бяха говорили, когато идваха насам, а като наближиха сградата на „Гудуил“ стана ясно, че не иска да има нищо общо с него. Едва го дочака да тръгне. Какво се бе случило? Той си припомняше отделни моменти от разговора им и се чудеше защо тя му отказа. И изведнъж му хрумна, че може би не обича високите скорости.

— Лорел! — Джак се пресегна и отвори вратата. — Качи се, ако обичаш. Обещавам, че ще карам така, сякаш отиваме на църква. — Щом чу името си, тя се обърна рязко, но не се приближи. — Лорел, каквото и да съм казал или направил, извини ме. — Той се измъкна от колата. — Сега, моля, бъди добра, ела и ми кажи за какво всъщност ти се извинявам.

— Джак? — Веждите й се повдигнаха въпросително.

Той със замах свали слънчевите си очила.

— А кой, по дяволите, си мислеше, че съм?

Тя бавно се приближи към колата и я заобиколи.

— Не знам. Тази сутрин ягуарът ти не беше ли син?

Разбрал най-сетне недоразумението, Джак се усмихна.

— Да. Съжалявам. — Пое от ръцете й пазарската чанта. — Трябваше да се сетя, че често те свалят по улиците.

— По-рано — да — отвърна тя и седна в колата.

Той си припомни съблазнителната Лорел в сребристата рокля от снимката. Сега беше съвсем различна. Бе значително по-слаба и косата й не бе по тексаски руса. Изглеждаше по-възрастна, а в очите й се четеше разочарование от разбитите надежди.

— Да не би да си ми ядосана?

— Да! Защото си забравил, че ягуарът ти има нов цвят!

— Харесва ли ти? — засмя се той.

— Защо да не ми харесва?

Джак очакваше по-различна реакция. После си каза, че може би този тип автомобили не са по вкуса й.

— Толкова ми хареса другата, че реших и аз да си купя.

След кратко мълчание последва въпрос:

— Какво ще правиш с нея, като се върнеш в Ню Йорк?

Джак се настани удобно на кожената седалка.

— Не смятам да се връщам там.

Лорел повдигна вежди. Този мъж вземаше важни решения така, сякаш си сменяше носните кърпи. Светкавично пътуване, нова кола, при това твърде скъпа…

Беше импулсивен! Но тя не искаше импулсивност, а стабилност.

— Толкова ли дълго ще бъде обучението ми?

— Зависи от това как се погаждаме.

— Погаждаме се отлично.

— Ако го кажеш с повече ентусиазъм, ще ти повярвам.

Лорел долови подтекст в думите му и замръзна. По-добре да не се захваща с нея, защото тя вече не бе наивно момиченце.

— И как по-точно очакваш да ти бъде платено за експертните съвети?

— Какво?! — Джак се намръщи и ако бе актьор, Лорел би казала, че преиграва.

— Ти искаш да сме особено добри приятели, нали? — От думите й бликаше горчивина.

Навлязоха в алеята пред дома й и завиха към гаража. Той се обърна и я изгледа шокиран.

— Какво ти се е случило в Калифорния?

— Нищо. — Изчака, докато той проумее. — Затова и не получих каквато и да е роля.

— Мислех, че старото клише „режисьор-прелъстител“ е мъртво.

— Не е.

— Виж какво, млада госпожице. Не злоупотребявам с жените по този начин. — Така изглеждаше Адам, когато бе вбесен.

— Да — каза тя със сарказъм, — защото не е необходимо.

Той се наведе много близо до нея и прошепна:

— Точно така. Затова ли ме отряза тази сутрин? — Лорел го погледна с недоумение. — Когато те оставих да пазаруваш — поясни Джак, все още ужасно близо.

Толкова близо, че можеше да различи отделните косъмчета на тъмната му брада. Искаше й се да прокара пръст през нея, но се въздържа. Премести се назад. Чувстваше се неловко от неговата близост. Той също се отдръпна със странна усмивка.

— Защо не ме взе с теб по магазините?

Защото бе оставила само две чанти в „Гудуил“, а останалото беше продала в оказионния магазин!

— Скъпи, когато една жена е тръгнала да избира коледни подаръци, тя няма нужда от мъж, който да й се пречка, освен ако не пазарува в „Тифани“, а той й плаща сметките.

— А водил ли те е някой мъж на покупки в „Тифани“? — Продължаваше да я съзерцава.

— Да, баща ми. За шестнадесетия ми рожден ден.

— Значи е било доста отдавна.

— Прав си. — Засмя се насила и посегна да отвори вратата. Трябваше да се махне. Веднага! Джак я… притесняваше.

Лорел си слагаше за трети път шампоан на косата. Естественият й цвят бе рус и на всяка цена трябваше да го възстанови. Но след като я изсуши, тя все още изглеждаше като буреносен облак, който скрива слънцето. Огледа разпилените по леглото дрехи доволна, че най-сетне ще облече нещо друго. Закачи в гардероба купените на старо дрехи и измъкна късата черна рокля. Навремето беше чудесна, но вече си бе изпяла песента. С подходящи аксесоари повече от година я бе обличала за всяко прослушване. Мразеше тази дреха, защото символизираше всичките й провали. Но не можеше да я изхвърли ей така. Не и след всичко, което бяха преживели заедно. Щеше да я изгори на свещена клада в камината!

Лорел облече червения костюм, който бе взела от Холи, и слезе долу. В офиса се чуваха гласове, но в кабинета на Холи нямаше никой.

Запали огъня в камината, седна на земята и се облегна на дивана. Пламъците затанцуваха. Опипа с пръсти изтънялата материя и когато огънят се издигна по-високо, я хвърли вътре. Чу се съскане, изхвърчаха няколко искри и Лорел видя как мечтите й отлетяха заедно с пушека.

— Това някаква семейна традиция ли е?

Не бе усетила влизането на Джак. Беше твърде потисната, за да се смущава от него. Той приближи и се загледа в огъня.

— Харесвах тази рокля. — В гласа му се долавяше тъга и Лорел се усмихна.

— Забравила съм да я пъхна в торбата за „Гудуил“. — После потупа пода до себе си и въздъхна. — А и не биха я взели. Това бе роклята за прослушванията ми.

Джак взе две възглавници от дивана, подаде й едната и се отпусна до нея.

— И какво възнамеряваш да правиш сега?

— Ще поуча покер. — Подпря брадичка на коленете си.

Последва мълчание.

— А каква ти се иска да бъдеш?

— Актриса. — С периферното си зрение забеляза, че Джак я наблюдава.

Той бавно протегна ръка, взе програмата на телевизията от малката масичка и откъсна едно парче. Нави го на фунийка и я хвърли в огъня.

— Не, не искаш — заяви той накрая.

— Напротив, искам!

Той поклати глава.

— Ти каза само, че искаш да бъдеш актриса. И дума не обели за това, че искаш да играеш.

— А какво друго прави една актриса?

— Живее нашироко, ако е преуспяла. — Той изглежда се забавляваше. — Много шумотевица и внимание, красиви дрехи, скъпи вещи…

— Обвиняваш ме, че съм повърхностна материалистка ли?

— А не си ли?

— Не, не съм! — Лорел се изправи и го погледна ядосано.

Той сграбчи китката й.

— Не е лошо да бъдеш материалистка.

Първият й порив бе да издърпа ръката си и да напусне стаята. Вместо това с присвити очи обмисляше думите му. Дали той знаеше историята на фамилията й? Тяхната огромна къща с бели колони впечатляваше хората. Подозираше, че е впечатлила и него. Ако я беше видял преди банкрута и последвалата го разпродажба, той сигурно щеше да бъде шокиран. При фалит тексаските закони позволяваха на собственика да запази къщата, домашните животни и коня си. В наши дни това означаваше, че Лорел и сестрите й можеха да запазят къщата, малко земя и колата, а от мебелите — само най-необходимото. Преди Лорел и Айви да напуснат Далас, трите сестри живееха в няколко стаи, а останалите бяха превърнали в склад на „Хол Декор“. Сега Холи и Адам бяха възвърнали старото величие на дома им и го бяха обзавели наново с мебели от добро качество, но далеч от антиките, които майка им бе събирала с такава любов.

— Звучиш като политик от осемдесетте години. Богатството е хубаво нещо, безобразното богатство — още по-хубаво, а прекаленото — прекрасно!

— Да-а-а — проточи мързеливо Джак.

— Ти си ужасен! — Лорел издърпа китката си от лапите му.

— Това ти харесва.

— Не!

— Да, само че не искаш аз да разбера — ухили се той. Лорел усети, че кръвта й кипва и изпита желание да го удари. — Давай!

— Какво?

— Изглеждаш така, сякаш искаш да ме удариш по главата с нещо тежко и евтино. Ето. — И той й подаде възглавницата.

Ама че самодоволен тип! Явно не вярваше, че ще я хвърли. Грешеше! В следващия миг възглавницата го бухна здраво! Бе щастлива, че го уцели, но все пак съумя да запази самообладание.

— По-добре ли се чувстваш сега? — Джак пусна възглавницата зад гърба си с дяволита усмивка.

— Джак, аз… — Лорел отново седна на пода. Бух! Възглавницата се стовари право в скута й. Какво да прави сега? Вдигна поглед и видя, че той я наблюдава. — Това не бе много учтиво от твоя страна — каза тя по-скоро шеговито, отколкото кисело. От опит знаеше, че мъжете се разтапят от подобна интонация.

— Учтивостта е досадно нещо.

Тя седеше и мислеше какъв ли тип жени го привличат. Със сигурност не и кльощави неудачници без пукнат грош. Но предишната Лорел… Въздъхна. Ако я беше видял, преди да замине за Калифорния… Сълзи замъглиха очите й.

Джак отпусна ръце на земята, наведе се напред и спря на сантиметър от нея. Устните му трепнаха. Тя стисна зъби, за да попречи на сълзите да рукнат, сграбчи краищата на възглавницата, наведе се напред и Джак я целуна. Получи се нежна, изучаваща целувка. Целувка от съжаление. Сълзите й се отрониха и намокриха бузите му.

— Хей! — прошепна трогнат той. — За теб актьорската професия означава повече, отколкото предполагах.

— Не става дума за това!

В очите му се четеше разбиране.

— Ела тук. — Взе я в прегръдките си и отново я целуна.

В Лорел се събудиха отдавна заспали чувства и инстинкти. Един гласец се опитваше да й каже, че разкрива желания, които е по-добре да останат скрити. А друг, по-силен глас я уверяваше, че ръцете на когото и да било щяха да накарат тялото й да се отпусне блажено. Заредените й с електричество пръсти се провряха между късите кичури на врата му и настойчиво го претеглиха към себе си. Той погали страните й, после я обгърна с ръка през кръста и устните им отново се сляха. Искаше й се целувката да е безкрайна, но си спомни думите му: „Не злоупотребявам с жени“. Джак се отпусна назад към дивана, а Лорел протегна ръка и го погали по брадата.

— Дразни ли те брадата ми? — попита той.

— Не! — отговори Лорел. Изведнъж осъзна къде се намира, какво прави и с кого. Рязко отдръпна ръка.

Джак опипа с пръсти влажната следа от сълзите по бузите й.

— Играеш ли?

Излъжи, настояваше част от нея. Възползвай се от случая и му кажи истината — шепнеше друга.

— Не. — Изчака да види реакцията му. Тя не закъсня — ето го онзи тържествуващ нехаен вид на мъж усетил, че жената става сантиментална. Лорел се стегна и излъга. — Та това бе само една целувка, Джак.

— Но една много сладка целувка, скъпа. Ще трябва да я повторим.

На всяка цена, помисли си тя, но каза:

— Някой ден… Може би.

На всяка цена, прочете в неговите очи. Трябваше да смени темата. Повече не искаше да се излага на емоционални бури. Той пробуди в нея мисли и чувства, за които не бе подготвена. Търсеше учтив начин, за да го попита как е станал всепризнат капацитет в покера и кога ще го види в действие, но Джак проговори пръв:

— Как върви личният ти живот?

— Не много добре, благодаря — отговори Лорел и се опита да избегне по-нататъшни задълбочени дискусии.

— Който е казал: „Бил съм и богат, и беден, но повярвай ми, че да си богат е по-добре“, е бил абсолютно прав. — Джак поднови заниманията си с програмата на телевизията. — Значи тръгна за Калифорния с намерението да забогатееш отново?

— Ти си най-ужасният мъж, когото познавам!

— Защо смяташ, че истината е ужасна?

— Защото това е твоята истина, а не истината! — избухна тя. Джак притежаваше удивителната способност да изопачава думите й. Може би бе учил и право? — Опитах се да бъда актриса.

— Забеляза ли, че казваш „да бъда актриса“? И дума не спомена, че искаш да играеш. — Още една фунийка полетя към огъня. — Ако искаше да играеш, нищо не би могло да те спре.

— А какво ще кажеш, ако не получаваш роли?

— Празни оправдания.

Ама че наглост! Как си позволяваше той с неговите скъпи дрехи, коли и джунджурии да я обвинява, че си търси оправдания? Това си бяха истински разумни причини!

— Защо актьорското майсторство те привлича толкова силно?

Лорел понечи да отговори, но разбра, че Джак беше прав — хубави дрехи, внимание, шумотевица, слава, богатство… Най-вече богатство. Желанието й да стане актриса се появи сравнително късно. Чак след като тя и сестрите й бяха изпаднали в окаяно положение. Дали бе объркала желанието си да забогатее бързо с естествения порив на сърцето? Дали наистина не беше само материалистка?

— Сигурно има нещо вярно в това, което каза — измънка тя.

— Разбира се — увери я Джак. — Може да си имам недостатъци, но да допускам грешки не е един от тях. Защо избра точно актьорското майсторство, а не, например, кариерата на фотомодел?

— Тогава тялото ми изглеждаше създадено по-скоро за удоволствия, а не за корицата на някое списание.

— Да-а — проточи Джак и Лорел бе убедена, че в момента си припомня старата й снимка. — Сега фигурата ти е подходяща, но пък имаш един крив зъб, нали?

— Ако това е намек, че съм твърде стара, отговорът е да!

— И какво щеше да прави с живота си Лорел Хол, ако навремето нещата не се бяха променили така драматично?

Лорел се засмя, без да иска.

— Щях да следвам естествения ход на нещата. Щях да се кандидатирам за госпожа. Съпруга на петролен магнат, членуваща в Младежката лига, в Дружеството на филхармониците, Дружеството по изкуствата и Благотворителното дружество за подпомагане на заразноболни. Единственото ми занимание щеше да бъде да поддържам всяко печелившо начинание на моя съпруг. Щях да бъда точно като майка си. — Загледа се в огъня. Никога преди не го беше осъзнавала напълно. Продължи: — Освен това завърших бизнес колеж, така че сигурно щях да завъртя и собствен малък бизнес. Нещо от рода на дизайн на дрехи и бижутерия, агенция за недвижими имоти или вътрешно обзавеждане, което да не пречи на светските ми задължения.

— Звучи чудесно.

— Сигурно защото и ти си най-обикновен материалист.

— Може би. — Той повдигна вежди. — Никой мъж не би се отказал от жена, готова да му се посвети изцяло.

Това ли беше картината, която бе обрисувала?

— Нямах намерение да се поставям в ролята на робиня.

Джак щракна с пръсти.

— Винаги има нещо гнило!

— Ти бил ли си женен някога? — Сега със сигурност не беше, защото семейните мъже не отсъстваха от домовете си по Коледа и едва ли си купуваха ягуари щом им скимне.

— Не.

— Защо? — настоя тя.

— Бях твърде зает. — Хвърли още една хартиена фунийка в огъня. Лорел забеляза, че щом започваше да го разпитва, пръстите му ставаха все по-бързи и по-нервни.

— Живееш си царски, а?

— Смяташ, че си живея царски? — Изглеждаше изненадан.

— Ами — посочи с ръка дрехите му — новата кола, новите куфари и чанти… Да, бих казала, че животът е бил благосклонен към теб.

— Не ти ли минава през ума, че може би съм заслужил всичко това? — Тонът му бе рязък.

— Разбира се! Брокерите на Уол Стрийт работят усърдно.

— Да, работих усърдно. Много усърдно. — Въздъхна тежко. — А всичко е ново, защото е купено току-що. Апартаментът ми в Ню Йорк бе малък и нямаше място за излишен багаж. Нанесох се там с куфари, взети назаем от майка ми веднага след като завърших. После бях твърде зает, за да се обзаведа по-прилично или да се преместя в по-голям апартамент.

— Купил си куфарите специално за идването си тук, така ли?

— Не — поклати глава Джак. — Купих ги, за да се преместя в хижата.

Просто и логично обяснение. Не се бе охарчил специално, за да впечатли стария си училищен другар.

— О! — възкликна тя с чувство за малоценност.

— И така, какво ще правиш, след като те направя покерджия от класа? Ще се размотаваш по клубовете и ще печелиш турнири?

— Не членувам в никакъв клуб — отсече ядосано Лорел.

— Изостанала си с графика.

— Колко мило, че ми го напомняш.

— Извинявай. — Побутна я по рамото, сякаш му бе приятел. — Адам ми разказа за Конър Матисън. Обясни, че си играла с него и преди.

— Преди много години, когато баща ми събираше приятели за покер в сряда вечер. — При спомена Лорел се усмихна. Майка й тактично си затваряше очите, когато баща й я вземаше на коленете си за някое раздаване.

— Печелила ли си?

— Понякога…

— Да не би нарочно да са се оставяли да бъдат победени? — попита той безмилостно.

Четвърта глава

— Горе главата, Лорел! Ти загуби само купчина чипове и закуска в леглото — усмихна се Джак.

— Не си спомням да сме се уговаряли за мястото. — Тя постави чиниите на плота.

— Искам моят омлет по мексикански да бъде с повече сирене. — Скри усмивката си зад „Уолстрийт джърнъл“, като я наблюдаваше тайно как разбива яйцата.

Лорел му се изплези и той се престори, че не забелязва.

— От мен никога няма да излезе покерджийска акула — въздъхна тя и побутна чинията към него. — Аз съм по-скоро от онези, които трябва да духнат на зара за късмет.

— Да-а. На зара на противника. — Джак сгъна вестника.

— Никога не обиждай жена, която държи горещ кафеник в ръцете си!

— Или която има роднински връзки с адвокат — допълни той и посочи с ръка чашата си. — Готов съм за още кафе.

Лорел му наля и взе чаша за себе си.

— Какво щеше да ми сготвиш, ако бях спечелила?

— Аз не готвя, а играя карти.

— Толкова зле ли бях, или ти наистина си много печен?

И двете, помисли Джак, въпреки че не бе играл отдавна. Попи устните си със салфетка и отговори:

— Играл съм и по-лошо.

В този момент в кухнята нахълта Холи, следвана от Айви и Адам.

— Какво стана снощи? — попита тя.

— Лорел има заложби… — започна несигурно Джак.

— Страхотно! Благодаря — вметна Лорел.

— Така че май няма да се откажа. — Един поглед към трите сестри му бе достатъчен, за да разбере, че така или иначе не биха му позволили да се откаже. Поне засега.

— Закуската изглежда чудесна! За всички ли готвиш? — поинтересува се Айви.

— Да, вземи. Още не съм го опитала. — И понеже сестра й се колебаеше, Лорел я побутна към стола. — Хайде, хапни!

Холи извади млякото си от микровълновата печка и му сипа малко кафе за аромат.

— Всички ли искате омлет по мексикански? — попита Лорел.

— Тази сутрин ще изпия само чаша мляко.

Всички я изгледаха учудено. Адам, прегърнал жена си с една ръка, проговори пръв:

— И аз. След по-малко от час ще имам клиенти.

— В навечерието на Коледа? — учуди се Джак.

— Не ми казвай, че няма да включиш компютъра си веднага щом борсата отвори — отвърна Адам.

— Парите нямат почивен ден — засмя се Джак.

— Това е дело за опекунство над едно дете по време на коледните празници — продължи Адам, докато си сипваше кафе с мляко. — Ще видя какво мога да направя за тези хора.

— Само за себе си ли да готвя? — Лорел посочи яйцата.

— Ами… — Джак погледна чинията си многозначително.

Тя счупи още няколко яйца и се приближи до печката.

— Можеш ли да я направиш добър играч на покер, да речем за една седмица? — попита Холи.

Джак се поколеба. Една седмица беше много кратък срок.

— Ще има нужда от доста тренировки.

Лорел замръзна на място. Знаеше, че й липсва опит, но не бе сигурна дали иска да го придобие тъкмо с Джак. В негово присъствие не можеше да се отпусне. Той обичаше промените и изненадите, а тя — спокойствието.

Докато Джак разговаряше със сестрите й, Лорел го изучаваше внимателно — като роля, която трябва да изиграе. Какво представляваше истинският Джак? Какво всъщност мотивираше постъпките му? Какво искаше той? Какво се криеше зад приятната външност и пленителните му маниери?

— И как, според вас, трябва да постъпя, когато открием Конър? — каза тя и прекъсна разговора му с Холи. — Да отида при него и да му кажа: Здрасти! Какво ще кажеш за една игра с високи залози?

— И за това сме се погрижили — отвърна Айви. — Конър е в борда на директорите на болницата. Явно парите облагородяват характера.

— Организират благотворителен бал в новогодишната нощ — добави Холи и погълна последната лъжица кисело мляко. — За украсата се обърнаха към мен.

— Естествено — промърмори Лорел.

— Украсата на Холи наподобява казино. — Айви направи смешна физиономия. — Като шеф Конър е длъжен да отиде и сигурно няма да устои на изкушението да поиграе покер. — Тя отиде до масичката с телефона и подаде на Джак един плик. — Ето ви поканата. Можете да видите Конър в действие.

Лорел се усмихна на сила. Не беше сигурна кое е по-лошо — това, задето сестра й бе решила, че няма други ангажименти в новогодишната нощ, или фактът, че наистина не бе ангажирана. А на всичко отгоре нямаше и какво да облече.

— Знаеш ли… — Джак почука с пръст по поканата. — Това е страхотна идея. Лорел ще има възможност да види стила на игра на Конър и евентуално да поиграе с него. А може би, повтарям — може би, ще получи покана за някоя от истинските му игри с големи залози.

— Чудесно! — Лорел се намръщи при спомена колко зле игра предната вечер.

— Успокой се, Лорел, имаме цяла седмица на разположение. — Джак стана и леко докосна рамото й.

В този момент на входната врата се позвъни.

— Ето, започва новият ден. — Холи остави празната си чаша и отиде да отвори.

— Лорел, искаш ли да ми помогнеш да напазаруваме за тържествения обяд? — попита Айви.

— Пак ли чакаме последната минута?

— Така е по-вълнуващо. Не мислиш ли?

Джак се изкашля.

— Позволих си да подготвя това-онова за коледния обяд. Няма да има мръсни чинии за миене и това е моят подарък за вас.

— Ура! — Айви го сръга в ребрата в знак на благодарност.

Идеален подарък, помисли си Лорел и почувства нещо като завист, тъй като не можеше да си позволи подобен щедър жест към семейството. Все пак каза въодушевено:

— Джак, чудесно е!

— Обикновено по Коледа сме ужасно заети и приготвянето на празничните ястия е по-скоро мъчение, отколкото удоволствие. Така ще можем да гледаме футбол през целия ден! — Айви плесна доволно с ръце.

На Бъдни вечер Холи имаше рожден ден. Лорел бе забравила, но думите на Айви за украсата на болницата й припомниха, че те винаги украсяваха детското крило на болницата на рождения й ден. А Лорел дори не й бе честитила. Отвратително!

— Чао на всички. Щом няма да пазарувам, отивам в редакцията на вестника. Имам за домашно да наблюдавам целия процес при издаването на един всекидневник. — Айви забърза към задната врата и Лорел и Джак останаха сами.

Колко бързо всичко си дойде по местата, помисли тя. Холи печелеше пари, Лорел готвеше, а Айви учеше. Повдигна рамене и започна да зарежда миялната машина.

— Някои от тези книжки не са толкова лоши — каза Джак и взе една от рафта. — Сега имам малко работа. Прочети тази и ще можем да я обсъдим следобед.

Беше книгата за стратегиите в покера.

— Мислиш ли, че ще имам някаква полза?

— Теорията е част от самата игра. За да бъдеш победител трябва да знаеш някои неща. Не се притеснявай — каза той и повдигна с ръка брадичката й, — ще поработим върху това.

Лорел хвърли картите си на масата с отвращение.

— Но ти ми каза никога да не качвам залога, ако имам по-малко от чифт аса в ръце и съм седнала от ляво на този, който раздава!

— Ти залагаш трета. — Джак разбърка с ръка чиповете. — Другите двама са се отказали. Можеше да откриеш.

— Защо да уча всички тези правила?

— Така ще знаеш кои от тях можеш да нарушаваш.

Лорел се премести с едно място по посока на часовниковата стрелка. Джак раздаваше и играеше вместо пет други играчи.

— Опитвам се да те науча да играеш нестандартно, когато се наложи — наставляваше я той. — Не се оставяй да бъдеш причислена към консервативните играчи, защото няма да можеш да действаш, когато наистина имаш добри карти.

— А какво ще кажеш за блъфирането?

— Надценяват го. Не трябва да блъфираш повече от един-два пъти, особено ако са те хванали. — Раздаде картите, но Лорел бе твърде обезкуражена и дори не погледна своите. Джак откри картите от лявата си страна. — Професор Плам няма да участва. — Откри следващите. — Полковник Мастард — може би. Той има средно висок чифт и иска да провери дали някой има нещо по-добро. Или? — подсказа той.

— Този полковник Мастард се опитва да увеличи размера на мизата с вдигане на залога, защото има силни карти — изрецитира Лорел отегчена.

— Или иска да помислиш, че наистина има силни карти.

— В такъв случай той блъфира и аз не мога да разбера повече, отколкото в началото на играта.

— Трябва да имаш предвид и сладките малки момичета като госпожица Скарлет — намигна й той.

— А какво ще кажеш за госпожа Пийкок?

— О, тя винаги влиза в сметките.

— Разбира се. Тя е възрастна и след толкова много игри не може да мисли ясно. — Най-сетне погледна картите си.

При госпожица Скарлет всичко беше наред. След като видя какви карти държи в ръцете си, Лорел все пак реши да играе. Имаше само едно самотно асо, но нали Джак току-що й беше казал да играе нестандартно от време на време. Погледна го. Той изучаваше картите на господин Грийн с дяволит поглед.

— Влизам. — Тя хвърли един чип.

Господин Грийн отговори и вдигна залога.

— Госпожа Уайт се отказва. Така или иначе тя трябва да поднесе сандвичите — обясни Джак.

— А вие, господин Джак-Купата?

Той се престори, че съсредоточено изучава картите си. Лорел знаеше, че решенията му са въпрос на секунди, следователно само се опитваше да я дразни. Дългите му пръсти си играеха с една колона чипове и те падаха с едно много неприятно почукване, което тя мразеше, а подозираше, че и той го знае.

— Джак-Купата отговаря. — Един-единствен чип тропна на масата. — Господин Грийн вдига залога. — Тропането по масата се повтори, само че с два чипа.

Лорел добре разбираше, че трябва да се откаже и че всъщност изобщо не трябваше да влиза. Но съвсем в стила на Джак бе точно в момента да блъфира.

— Е, добре, какви са намеренията на полковник Мастард? — попита тя.

— Ами, полковник Мастард се отказва. Обаче госпожа Пийкок ще заложи още два чипа и ти, моя скъпа госпожице Скарлет, ще трябва да отговориш, освен ако не искаш да свалиш картите.

Лорел моментално побутна два чипа към центъра на масата.

— Впечатляващо. А сега по колко карти да раздам? Госпожа Пийкок иска две. Госпожица Скарлет?

Тя усети, че се изчервява. Без да го поглежда, поиска четири карти. Вече трябваше да е извън играта и го знаеше. Сега и Джак бе наясно.

— Е, понякога стават чудеса. — Една по една тя вдигна картите към себе си. Нямаше никакво чудо.

— Джак иска една карта.

— Една карта ли? — Нямаше сили да го погледне. Не би могла да разгадае дали е направил някаква комбинация, или не.

— Госпожа Пийкок отпада — поясни той.

Наред беше Лорел. Джак започна да трака отново с чиповете. Тя си спомни съвета му никога да не наддава срещу играч, който е поискал една карта. А той бе направил точно това.

— Свалям картите — въздъхна тя, твърде късно възвърнала здравия си разум. — Какво имаш?

— Не сте платили и не можете да видите картите ми, госпожице Скарлет.

— Хайде, Джак. — Протегна ръка и той й позволи да ги види.

Не можеше да повярва. Една дама и купчина боклук! А тя имаше асо! Той я бе надлъгал!

— Ти… — Погледна картите на госпожа Пийкок. — А тя има два чифта!

— Твърде ниски — сви рамене той.

— Но ти знаеше, че нямаш нищо!

— Обаче спечелих!

— Чрез измама!

Джак сграбчи китката й и я погледна втренчено.

— Никога, никога не ме наричай измамник!

— Добре де. Добре. — Опита да се освободи, но Джак сякаш не забеляза. Задържа китката й още малко, после бавно я пусна. Лорел погледна следите от пръстите му. — Преиграваш.

— Ясно ли се изразих?

— О, да. — Изправи се с намерението да излезе от стаята, без това да изглежда като бягство.

— Седни! — нареди той.

— Не!

— Казах да седнеш!

— Аз пък не желая! — В този миг обаче осъзна, че ще трябва да отстъпи. Тя, тоест те, имаха нужда от Джак, а не той от тях. — Не си казал вълшебната думичка. — С мъка преглътна наранената си гордост. Той скочи начаса, поклони се и издърпа кожения стол. Покани я с жест.

— Благодаря. — Бавно и елегантно Лорел се отпусна на него, макар че мускулите й все още бяха напрегнати от сблъсъка.

— „Измамник“ не е дума, с която можеш да обиждаш току-така, разбра ли?

— Ясно ми е, че измамниците са…

Той я прекъсна:

— За такава обида бих могъл да извикам на дуел твоя най-близък роднина от мъжки пол.

— Мъжете винаги се засягат лесно на чест.

— Особено комарджиите, били те професионалисти или аматьори.

Лорел се опита да потисне кипящата си ярост. Джак беше прав, но не това беше начинът да я убеди в правотата си.

— Би ли ми обяснил защо госпожа Пийкок се отказа с два чифта?

— Във всяка игра участват различни характери и ти трябва да ги разгадаеш. Засега се справяш доста добре. Опитът ти на актриса сигурно помага. Госпожа Пийкок просто я хвана шубето.

— Защо? Нали аз поисках четири карти, което беше глупаво, и тя разбра, че нямам нищо — натърти тя.

— Добро възражение. Но пък аз изтеглих само една карта.

— Защо?

— Защото не бе традиционен ход за картите, които имах.

— И просто искаше да ме победиш сам! А можех да имам разкошни карти. Всъщност, ако не се бях отказала, щях да те победя.

— Ти ми беше страхотно ядосана — поклати глава той — и щеше да залагаш с каквито и да е карти. Но когато започна да мислиш за това, което правиш, се изплаши.

— Просто реших да не губя повече — настоя Лорел през стиснати зъби. — Нали именно от теб научих никога да не продължавам срещу играч, поискал една карта. Ти очакваше, че ще си спомня съвета ти.

— Отличен! Точно така.

— Толкова ли съм прозрачна? — изрече тя с отвращение.

Би било много мило от негова страна да отрече този факт, но той не го направи.

— Готови ли сте за междучасие? — надникна Айви през вратата.

— Аз съм съгласна — отвърна Лорел. — Да не би да трябва да готвя?

— Не! — възкликна Айви. — Забравих, че не знаете. Ще ядем пуйка в стола на болницата и торта, която сестрите винаги приготвят за рождения ден на Холи.

— Тогава да се обличаме — каза Лорел, като имаше предвид и Джак. — Обзалагам се, че ще се вмъкна в костюма си на елф!

— Сигурно ще успееш, ала… — Айви прехапа устни. — Холи не успя да закопчае костюма на госпожа Клаус и е обула клина и обувките на елфа, а отгоре носи голям червен пуловер. Не изглежда твърде зле, но можете да й кажете, че е страхотна.

— И няма да има госпожа Клаус?

— Надявахме се ти да облечеш този костюм, Лорел.

— Аз?! — Откакто се помнеше, само майка й бе обличала костюма на госпожа Клаус. Когато „Хол Декор“ започна да украсява детското отделение на болницата отново, Холи обличаше тези дрехи и никой не й оспорваше това право.

Госпожа Клаус! Колко много бе желала да облече този костюм!

— Добре. — Тя се усмихна и усети, че очите й се насълзяват. — Джак, имаш ли червена риза?

— Не. Ще остана тук и ще си приготвя набързо нещо за ядене.

— Не искаш да украсяваш елхички с нас? — Айви изглеждаше ужасена.

— Хайде, ще се позабавляваме — подкани го Лорел.

— Не!

— Така ще направим децата щастливи. — Лорел знаеше, че не бива да настоява.

— Нямам подобно благородно намерение. — Той разглеждаше картите върху масата съвсем делово, сякаш да й припомни, че е при тях само защото е задължен на един стар приятел и след като си свърши работата, ще си замине незабавно…

Пета глава

Холи гледаше втренчено преждата в пастелни тонове, увита в празнична коледна хартия.

— Но аз не умея да плета!

— Ще ти хареса — махна с ръка Лорел. — Точно това ти трябва. Ще бъдеш заета с нещо полезно, ще седиш и краката ти ще си почиват.

Сестра й нерешително опипваше пухкавата прежда.

— Мога да оплета гирлянди за елхата.

— Холи! Предполага се, че тази прежда е за първото елече на бебето! — възкликна Лорел възмутено.

Коледната утрин… Всички бяха тук, заобиколени от неотворени пакети и кутии. Всички, освен Джак, отбеляза Лорел. Но защо това я безпокоеше?

— Къде е Джак? — Холи скъса опаковката на друг подарък. — Не мога да чакам повече.

— Изобщо не си чакала — засмя се Лорел.

— Може би още спи. — Айви разпределяше подаръците.

— Той работи на компютъра си — уведоми ги Адам.

— Не може да бъде! Коледа е! — възкликна Лорел и се отправи към стълбите ужасно объркана.

Коледните празници бяха от голямо значение за семейството й и тя не можеше да разбере Джак. Но какво можеше да очаква от човек, който вместо със семейството си, предпочиташе да прекара празниците с непознати?

— Джак! — Тя почука на вратата и надникна в стаята.

Той гледаше съсредоточено компютъра. Беше гол, само с увита около бедрата хавлиена кърпа и часовник на китката. Мократа му коса стърчеше на всички страни. Дори не я погледна.

— Ще ти обърна внимание след секунда.

Тя преглътна. Намираше се в неговата спалня, той беше полугол, а самата Лорел — по нещо, което приличаше на пижама… Връхлетяха я толкова емоции, че не можеше да помръдне. Всъщност, помисли тя, едва ли изглеждаше съблазнителна в екипа с емблемата на университета на Айви, който бе облякла вместо пижама. А така й се искаше да бъде красива и Джак да я харесва!

Той изучаваше информацията, пробягваща по монитора. Посегна към излизащия от принтера лист и Лорел видя играта на мускулите по гърба му. Явно поддържаше форма, но не прекаляваше. Кръстът му бе тънък, коремът — плосък. При последното му движение кърпата се разхлаби и започна да се плъзга надолу. Без да отделя очи от компютъра, Джак я затегна, наведе се напред и започна да печата нещо. Лорел почувства как се облива в пот.

— Как можеш да помислиш за работа, преди да си изпил първата си чаша кафе? — едва успя да каже тя.

Той вдигна поглед към нея и се усмихна. На фона на черната брада зъбите му изглеждаха още по-бели.

— Навик. Все се залъгвам с мисълта, че само ще включа компютъра, а после не мога да се отлепя от него.

Лорел се опита да изглежда небрежна като него и влезе по-навътре в стаята.

— И какво толкова интересно има сутринта на Коледа?

— Чуждите борси.

Лорел надникна над рамото му, но бе твърде далеч и не можа да разчете думите на екрана.

— Пропускаш цялата празнична тръпка.

— Приключихте ли вече?

— Чакаме теб.

— И за мен ли има подаръци?

Той я погледна смаян и щастлив. Едва ли се преструваше.

— Разбира се.

— Ти купила ли си ми подарък?

— Не, аз… — Млъкна по средата на изречението, изненадана от разочарованието в погледа му.

— Всичко е наред, не съм и очаквал да ми купиш подарък, освен ако… — Бавно я огледа от глава до пети. — Освен ако ти не си моят подарък. Да затворя ли вратата?

— Джак! — Тя се възмути от цинизма, който долови в думите му. Нима той смяташе, че му се предлага? — Всъщност не съм ти купила подарък, но имам нещо, което смятам, че ще ти хареса.

— Аха! Нещо употребявано, нали?

— И антиките ли са употребявани вещи?

— Антика ли е? — попита бързо той.

— Не…

— Значи някоя дреболия на старо — поклати глава той.

— Джак! — Лорел се опита да не изглежда ядосана.

— Някакъв боклук, който не ти е нужен?

— Не!

— О… Разбирам. Това е обичайният подарък, който се опакова от семейството, и се поставя под елхата, за да не са с празни ръце, когато съседът дойде да им подари гумирана постелка за банята по случай Коледа.

Лорел започна да се смее.

— Бих предпочел една коледна целувка от теб.

Смехът й секна. В тези думи нямаше нищо смешно. Той чакаше отговора й, а тя — вместо да каже нещо — го тупна по рамото и каза:

— Ти гониш! — После побягна из стаята.

Джак хукна след нея. Тичаше доста бързо за човек, увит с кърпа. Лорел се покатери на леглото, сграбчи една възглавница и я постави като щит пред гърдите си.

— Не сте ли малко дъртички да си играете на гоненица? — извика Айви от прага.

— Не! — обадиха се те едновременно.

— Това занимание дълго ли ще продължи? — попита Айви. — Гладна съм.

— О! — Джак погледна часовника си. — След около час ще бъдат доставени най-различни вкуснотии.

Вниманието му бе насочено изцяло към Айви и въпреки че бе ужасно нечестно от нейна страна, Лорел не можа да се въздържи и го удари с възглавницата. Джак бавно и зловещо се запъти към нея и тя прехапа устни.

— Айви — изрече той многозначително, — най-добре е да си тръгваш. Твърде млада си, за да присъстваш на това, което ще се случи след малко.

Айви започна да се смее и излезе. Той се приближи до Лорел. С възглавницата в ръце тя бавно пропълзя, докато усети стената зад гърба си.

— Джак…

Той я хвана през кръста. Лорел стисна очи и се сви. Пръстите му започнаха да увиват горнището на пижамата около ребрата й. Тялото му излъчваше топлина и тръпчиво мъжко ухание. Сърцето й заби лудо. Джак! Същият този Джак, който не би трябвало да я вълнува изобщо! С едно бутване той я просна на леглото и се озова върху нея. Помежду им беше само възглавницата. Лорел отвори бавно очи.

— Трябва ли да викам за помощ? — Тя опита да се освободи. Не й се искаше да се чувства по начина, по който той я караше да се чувства. Всъщност много й се искаше да я целуне. Би било толкова хубаво, но… Трябваше да прекрати това безобразие веднага. Нали снощи разбра що за човек е той? От типа „не искам с никого да се обвързвам“.

С рязко движение Джак издърпа възглавницата. Лорел усети ударите на сърцето му. Искаше да я целуне. Защо не го правеше обаче? Нима си въобразяваше, че тя ще си позволи да остане дълго време в подобно положение? Няколко движения и ще се освободи. Тя се размърда, но веднага спря, защото видя блясъка в неговия поглед и разбра какво означава усмивката му. Голите му гърди бяха притиснати плътно към тънката материя, под която нямаше бельо. Ръцете му притискаха нейните и тя се опита да не мисли за всички останали места, до които тялото му се притискаше.

— Може ли да те целуна? — прошепна той.

Разбира се, че можеше!

— Защо питаш?

Вместо отговор той наведе глава и леко докосна с устни крайчеца на устата й. Лорел пое дъх и гърдите й моментално се долепиха до неговите. Джак простена и продължи да я целува бързо, като от време на време спираше, за да каже нещо.

— Защото… някои жени… протестират… срещу брадата ми.

— Глупачки! — Лорел бавно освободи ръцете си, като се наслаждаваше на удоволствието от допира на телата им. Обгърна врата му и го притегли към себе си. Брадата му бодеше, но не чак толкова. Джак раздвижи устните си на милиметри над нейните:

— Най-хубавата коледна целувка, която някога съм получавал.

— Аз също. — Трябваше да го признае — наистина бе най-добрата целувка, която бе получавала за какъвто и да е празник, по какъвто и да е повод, без значение денем или нощем.

Джак хвана краищата на кърпата и се отдръпна.

— Долу ни чакат и сигурно се чудят какво правим.

— О… — Лорел бавно седна. — Мисля, че са съвсем наясно.

— Предупредих те, че брадата ми боде. — Прокара пръст по зачервената й буза. — Нищо. Вече почти не се забелязва. — Той стана и отиде в банята.

— Джак! — извика тя възмутено. — Винаги ли си толкова нетактичен?

Той се върна и й подаде мокра и студена кърпа.

— Ако беше слязла долу, без да ти кажа, щеше да си ми безкрайно ядосана.

— Толкова ли е ужасно? — Притисна кърпата към страните си.

— Не — усмихна се той нежно. — Ти не можеш да изглеждаш ужасно.

— В твоите очи — може би. — Сърцето й биеше лудо.

— Точно така. В моите очи.

Обзе я безкрайна нежност към този мъж. Защо не бе в състояние да се държи настрани от него? Бе играла любовни сцени в часовете по актьорско майсторство, без да трепне. Трябваше само да си представи, че изпълнява някаква роля. Може би и той се преструваше

— Да видим… — Повдигна брадичката й и огледа лицето й. — Изглеждаш чудесно. Нека да се облека и ще слезем долу да отворим подаръците.

Още щом прекрачиха прага на кабинета, Айви бутна подаръка си в ръцете на Джак.

— Не мога да чакам повече. Купила съм ти най-съвършения подарък. Моля те, отвори първо него.

Смехът и вниманието на всички бяха насочени към Джак и Лорел изпита облекчение. Той бързо разкъса опаковката и мълчаливо измъкна две отровнозелени плюшени зарчета.

— За новата ти кола! — обясни Айви.

— Те са… — Джак не можеше да намери точната дума.

— Ужасни! — помогна му Айви. — Зная! Точно това исках.

Холи вдигна глава и се намръщи.

— Само някой с кола като твоята може да ги закачи на огледалото.

— Ами…

— Не разбираш ли? Съвършенството на твоя ягуар в контраст с… — Айви не можеше да намери точната дума.

— Кича — вмъкна Лорел.

— Благодаря ти. На зелените зарчета. — Айви се усмихна доволно.

— Вече проумях — каза Джак с нотка на съжаление в гласа.

Адам се смили и му връчи още един пакет. В него имаше шапка и кожени ръкавици. Докато всички разопаковаха подаръците си, Лорел леко измъкна нейния изпод елхата и му го подаде. Джак го отвори бавно и тя откри, че с нетърпение очаква реакцията му. Надяваше се да не остане разочарован от съдържанието на малката, украсена със златни орнаменти кутийка.

— Права си — усмихна се той. — Те много ми подхождат.

И защо ли очакваше повече от студената му реплика? Когато Джак отвори колодата карти с позлатени краища, които си стояха неразпечатани още от времето, когато ги бе купила от двореца Шьонбрун във Виена, картонът им изскърца.

— Спомням си тези карти — каза Холи. — Ти ме накара да чакам за тях повече от час.

— Мислех, че са много хубави — сви рамене Лорел.

— Разкошни са! — Джак разглеждаше изрисуваните върху тях кралски величия на Европа от времето на австрийската кралица Мария Тереза. — Сигурна ли си, че ми ги подаряваш?

— Искам да бъдат твои.

— Благодаря. — За момент очите му задържаха нейния поглед, сякаш искаше да й каже още нещо. — Я да видим кой е на валето купа? Това е любимата ми карта.

— Още един, последен подарък. — Адам подаде на Лорел старателно увита кутия.

В нея тя откри кожена чанта.

— Благодаря, Холи.

— Забелязах, че дръжката на твоята е скъсана.

Лорел сдържа усмивката си. Дали бе забелязала и безопасната игла, с която я бе захванала?

— Адам я избра — усмихна се Холи на съпруга си.

Лорел промърмори нещо подходящо за случая, смутена от този щедър жест. Тя вдъхна скъпия аромат на кожа и в този момент на вратата се позвъни.

— Обзалагам се, че са вкуснотиите — каза Джак и добави тихо: — Лорел, тези карти ще ми бъдат много скъпи.

— Не си въобразявай излишни неща, Хартман.

Той не отговори. Само я гледаше. Едно клонче имел кацна на пода между тях — дело на Айви, която се кискаше доволно на номера си. Без да й обръща внимание, Джак се наведе и целуна Лорел.

— Хей, искам и аз! — проточи шия Айви.

Лорел се почувства неудобно. Спомни си как сестра й някога я шпионираше, но сега беше различно. Ставаше дума за Джак. Той й намигна, сякаш бе прочел мислите й, после изгледа Айви като сваляч.

— Наистина ли?

Айви го погледна като подплашена сърна.

— Просто се пошегувах!

— Добре. — Джак се обърна и подметна през рамо: — Като се върна, ще се захванем с покера, Лорел.

Той само флиртуваше, а тя си въобразяваше, че зад този флирт се крие нещо повече… Като експерт по флиртовете не биваше да го приема на сериозно!

— Радвам се, че вие двамата се разбирате толкова добре — каза Адам, който се бе промъкнал до нея.

— Ами, само се закачаме. Знаеш какъв е Джак. — Лорел опита да се засмее. — Чантата е прекрасна — допълни бързо тя, за да смени темата.

— Виж вътре — нареди Адам и я погледна.

Те бяха сами.

— Подходящ портфейл! Адам! — В гласа й се долавяше смущение. — Това е прекалено!

— Продължавай!

Объркана, Лорел го отвори и намери абонаментна карта за центъра „Нойман-Маркус“ на нейно име. Тя държеше главата си наведена, защото очите й се напълниха със сълзи.

— Предполагам, че знаеш как да я използваш. Открил съм ти сметка. Ако планирате да се движите в кръга на Конър, ще ви трябват нови дрехи — поясни той. Лорел подсмъркна, а зет й продължи: — Все едно, че купуваш костюми за ролята, която ти предстои да изиграеш.

Тя бе трогната от жеста му, от вярата, която имаха в нея. Не я презираха, не я гледаха укорително, не я поучаваха. Беше длъжна да помогне на семейството си.

— Холи знае ли? — Лорел най-сетне вдигна глава.

— Не съм й казвал — Адам се поколеба, — но нямам нищо против да научи.

С други думи й предоставяше възможност за избор. Тя му се усмихна с благодарност.

— При подготовката на плана Холи сигурно изобщо не е помислила за облеклото на главната героиня.

— Може би щеше да се досети, че не мога да отида гола на новогодишното тържество.

— Не смятам, че идеята е добра. — Джак се бе върнал в стаята.

Адам му се закани с пръст.

— След такава реплика би следвало да те попитам какви намерения имаш към балдъзата ми.

— Абсолютно непочтени — отвърна незабавно Джак.

— Забавлявайте се — засмя се Адам и излезе.

Мъже! Всички са еднакви, помисли тя.

— На лицето ти е изписано, че мъжете са отвратителни животни — изкоментира Джак.

Лорел въздъхна. Беше непоправим!

— Какво мислиш за плана на сестра си относно Конър?

Той извади новото си тесте карти и започна до го бърка.

— Зная какво чувства. Той е разрушил всичко и тя не може да се отърси от… това.

— Кое „това“?

— Ами… Имам предвид, че се чувства безпомощна и объркана. И изиграна. Холи иска да спечеля, пък макар и веднъж. Така може би ще успее да забрави ужасното минало.

— Мислех, че нещата са били уредени в съдебната зала.

— Юридически — да, но не и морално.

— От името на Холи ли говориш, или от свое?

Досега бе говорила от името на Холи, но изведнъж проумя, че и тя се вълнува от същото.

— Навремето Холи водеше битките, но сега чувствам, че трябва да се боря заради себе си.

— Добре. Това е отговорност, от която имаш нужда. — Подаде й картите. — Цепи.

— Защо? — попита тя, но разсече тестето на три, както я бе учил.

— Защото, скъпа, ни чака много работа. — Започна да раздава.

— Мислиш ли, че имам някакъв шанс? Мога ли да науча достатъчно, за да победя Конър Матисън? — Изведнъж неговият отговор придоби огромно значение за нея.

— Ние заедно ще го победим!

Шеста глава

Фризьорът изключи оглушително ревящия сешоар. Когато Лорел се видя в огледалото, на устните й се появи усмивка. Тъмната боя бе изчезнала и сега косата й отново блестеше със златисти оттенъци. Около лицето й се спускаха меки вълни, точно като на снимката, от която Джак бе избрал прическата.

Двамата седяха с карти в ръце, когато Айви звънна от редакцията. Репортер от жълтата хроника донесъл информация, че заедно с други богаташи Конър ще вечеря същия ден в ресторант „Блек голд“, един от най-известните в града.

Джак, незабавно подкрепен от Холи, бе предложил двамата с Лорел също да отидат там.

— Мислиш ли, че ще можеш да се издокараш така, че да хванеш око? — попита той с явно предизвикателство.

— Дай ми време за Нойман-Маркус и ще видиш!

Лорел знаеше с абсолютна точност каква роля трябва да изиграе тази вечер и как трябва да изглежда — впечатляващо, на една крачка от вулгарното, без да прекрачва границата.

Първата рокля, на която се спря, бе идеална за галавечерята за Нова година. В поканата бе посочен цвета на облеклото — червено, черно или бяло — и Лорел нито за миг не си помисли, че ще облече нещо друго, освен червено. Необходимо бе да изпъква, да се забелязва, а червеното сякаш крещеше: „Погледни ме“. Избра дълга, прилепваща към тялото рокля с мъниста, дълбоко изрязана на гърба. Малко жени биха се осмелили да я облекат и дори Лорел не би изглеждала добре в нея допреди известно време. Но какво да облече тази вечер? „Блек голд“ беше нощно заведение, по-скоро модерно, отколкото официално. Дали да не избере друга червена рокля, за да е сигурна, че Конър ще я познае? Днес двамата с Джак трябваше да осъществят първия контакт с него, за да могат да се поздравят като познати на благотворителния бал по-късно същата седмица. Тази вечер бе решаваща и изборът й бе важен.

Закачалките с рокли бяха претъпкани с традиционните ефирни черни и златисти материи и Лорел подозираше, че повечето жени ще бъдат облечени така. Нито една не й хващаше окото. И тогава я зърна. В някаква ниша, вляво от вечерните тоалети, откри бяла рокля от ангора. Лорел инстинктивно почувства, че това е нейната рокля. Ще бъде невинното русо и снежнобяло зайче сред яркия разкош. Щеше да изглежда нежна, податлива, уязвима. Бе отхвърлила идеята на Холи и Джак за крещящо ефектно облекло, което според тях било по вкуса на Конър.

Сега, след като прическата й бе готова, беше крайно време да разбере дали е направила правилния избор. Тя влезе в пробната и се вмъкна в меко обгръщащата я материя. Почувства се нежна и женствена. Няколко последни линии и нюанси на грима — и щеше да бъде напълно готова.

Как ли щеше да реагира Джак?

Той стисна зъби и пое дълбоко дъх. Тази рокля би трябвало да бъде обявена извън закона! Пухкавата бяла материя прилепваше по тялото на златисторусата жена, която го чакаше. Изведнъж я пожела безумно. Искаше обаче не само да притежава тази жена, но и да я пази. Беше убеден, че тя ще се хвърли на нещо лъскаво, ала Лорел бе направила далеч по-мъдър избор. Не биваше да я подценява. Никой мъж не би я пренебрегнал тази вечер и нито една жена нямаше да може да я упрекне в умишлена вулгарност. Знаеше достатъчно много за жените и разбра, че едва доловимият грим и привидно естествените вълни на косите са резултат от упорит труд. Джак отново пое дъх. Тази жена определено му влияеше по начин, който не му допадаше!

Току-що бе изхарчил цяло състояние за бакшиши в „Блек голд“, за да ги настанят най-близо до масата на Конър. А можеше да си спести парите, тъй като тази вечер всички щяха да забележат Лорел Хол. Като хипнотизиран той бавно се упъти към нея, без да обръща внимание на мразовития вятър. Едва когато Джак стигна до вратата, тя го забеляза.

— Джак!

Въпреки че бе имал няколко минути, за да се подготви, той онемя от това, което виждаше пред себе си. Самото съвършенство му се усмихна в очакване, после помръкна и колебливо хвана кичур коса. Искаше му се да я сграбчи в прегръдките си, но вместо това пъхна ръце в джобовете.

— Страхотно си се издокарал, Джак. — В гласа й се долавяше закачлива покана да й върне комплимента.

— Лорел! — изрече той с пресипнал глас и пламнало лице.

— Студено ли е навън? Купих си вечерно палто от черно кадифе, но оставя мъхчета до всичко, до което се допре. — Посочи роклята си и Джак проследи всяко движение на меко очертаните извивки на тялото й, спомни си усещането от допира с тях и преглътна.

Кажи нещо, заповяда си той на ум.

— Добре де, кажи нещо! — Лорел стоеше и нервно стискаше ръце. — Помислих си, че…

Джак бе странно мълчалив. Не му ли харесваше как изглежда? Двамата с Холи я бяха посъветвали: „Колкото се може повече плът!“, но нима не проумяваше предимството на загадъчността? Красотата на ангорската рокля бе в това, че я правеше привлекателна за мъжете и безопасна за жените. Поне това беше научила от уроците по кино костюми и грим. Мълчанието на Джак караше идеалната в очите й рокля да изглежда като недоразумение. Бе й хрумнало, че ако изобщо си я спомняше, Конър щеше да мисли за нея като за дъщерята на бившия си делови партньор — малкото сладко момиченце от миналото, на което понякога разрешаваха да участва в тяхната мъжка игра.

Лорел наблюдаваше Джак, който полагаше усилия да каже нещо. Явно търсеше подходящите думи, за да й намекне, че изглежда невръстна и незряла.

Той, разбира се, изглеждаше разкошно. Не бе прието мъжете да изглеждат разкошно, но Джак просто си беше такъв. Бе с нов костюм, който му стоеше идеално. Прииска й се той да я прегърне, да я отнесе на ръце на някое тайно място и да забравят срещата с Конър Матисън… Надяваше се да й каже, че е красива и че безумно я желае. Иначе в момента, в който чуеше, че е сгрешила в избора си, че инстинктът й е изневерил, самочувствието й щеше да рухне.

— Все още пазя касовата бележка. Мога да сменя роклята. — Тя пое дълбоко дъх и забеляза, че Джак проследи с поглед повдигането и спускането на гърдите й.

— Да не си посмяла! — Гласът му бе дрезгав. Приближи се към нея. — Ти си една опасна жена, Лорел. — Устните му се разтеглиха в усмивка. — А аз харесвам опасните жени.

Щом схвана смисъла на думите му, тя се успокои. Дали наистина бе онемял от вида й?

— Така ли? Изглеждам ли добре?

— Конър няма никакъв шанс!

Точно такъв беше замисълът, каза си Лорел на път към ресторанта. Близо час прекараха до бара в очакване знака на портиера, че компанията на Конър е пристигнала. Едва тогава Лорел можеше триумфално да се появи на сцената. Дали щеше да познае Конър? А той нея?

— Готова ли си? — Джак я докосна и кимна към портиера. — И гледай да не се спънеш!

— Сигурно ще стане така. С тези високи токчета… — промърмори тя.

Сърцето й биеше лудо, но Лорел тръгна бавно, плъзгайки се между маси и столове, без да поглежда към групата на Конър. Веднага го позна. Привлекателен мъж с посребрени коси, който учтиво се усмихваше, видимо отпуснат. Само нервната игра на пръстите му с приборите издаваше неговото нетърпение. Тя си спомни, че това бе характерно за него — Конър винаги беше много припрян, изглеждаше ядосан и постоянно подканваше партньорите си да залагат или да раздават. Превръщаше приятелските игри на покер в състезания и се дразнеше, когато малкото момиченце сядаше при големите за някое и друго раздаване. И нищо чудно, че бе изоставил игрите с кръга на баща й. Да се беше оттеглил и от фирмата!

Тя обърна глава към Джак и промълви:

— Мъжът с вилицата — и придружи думите си с лъчезарна усмивка, предназначена за случайни наблюдатели. А вътрешно кипеше от гняв.

— Зная. — Неговото изражение й подсказа, че той добре разбира чувствата й.

А какви бяха те? Какво изпитваше при първата среща с човека, съсипал семейството й? Очакваше ярост и горчивина, но не бе подготвена за мъката, която я изпълни. Представлението обаче започваше и Лорел бе твърдо решена да победи Конър. А за да го стори, трябваше да прикове вниманието му върху себе си. Тя се упъти към тяхната маса и си избра място в полезрението на Матисън. Даде знак на Джак с поглед. Той й отвърна с намигане и издърпа стола, за да може тя да се настани удобно, при което съзнателно оплете крака на нейния стол със стол от масата на Конър.

— Много съжалявам! — Извини се Джак и се усмихна ослепително на жената срещу Конър.

Тя явно бе очарована и едва съумя да промълви учтиво:

— Няма защо.

— Познавам те отнякъде. — Категоричността в думите на Конър увисна сред гробната тишина, тъй като всички бяха спрели да говорят и гледаха втренчено Лорел и Джак.

Лорел си придаде объркан вид и погледна Конър. Смяташе, че думите му бяха предназначени за нея.

— Аз… — започна тя, но веднага млъкна. Конър нямаше предвид нея. Беше се вторачил в Джак, който от своя страна го изгледа с присвити очи, сякаш ровеше в паметта си. Прехапа долната си устна и поклати отрицателно глава. Жестът му накара Конър да възкликне:

— Лас Вегас! Не си спомням точно годината.

Това бе твърде неочаквано за Лорел, а явно и за Джак. Той сви рамене. Не преигравай, предупреди го Лорел мълчаливо.

— Никога не бих могъл да забравя човек, който ме е бил на карти — заяви Конър.

— Значи съм ви победил? — Джак изглеждаше доволен.

— Да. — Конър кимна и обърна стола си към Джак и Лорел, които все още не бяха седнали. После махна с ръка на Джак и му посочи най-близкия стол.

— Конър? — Жената, чийто стол Джак бе ударил, повдигна вежди.

— Извинявай, Патриша. — Той се изправи с прикрито раздразнение. — Това е стар приятел от игрите на покер.

— Всеки, когото срещнем, е твое старо приятелче от покера — отвърна сухо тя.

— Джак Хартман — представи се Джак. — А дамата с мен е Лорел Хол.

Нещо проблесна в очите на Конър, но това не бе разпознаване. Хол беше доста обикновена и често срещана фамилия.

— Не чух вашето име — каза тя превзето.

— Конър Матисън. — Изражението му се смекчи съвсем малко, но това не бе ефектът, който Лорел очакваше.

Той явно не я свързваше с бившия си партньор. Докато я представяха и на другите, тя забеляза откритите одобрителни погледи на мъжете и им отвърна със стандартно учтива усмивка, което се хареса на жените.

Конър обаче се интересуваше повече от Джак и ако имаше някакъв начин да намери място за тях на своята маса, със сигурност щеше да ги настани. Разказваше спомени за минали игри и се опитваше да включи в разговора и Джак. Той явно не желаеше да обсъжда себе си, но Лорел смяташе, че би трябвало да се възползва от възможността да впечатли Конър. Усмихна се. Джак никога не би се опитал да впечатли някого или да му се подмаже. Съмняваше се, че той изобщо знае как да го направи.

Конър се бе отпуснал. Вече не беше онзи нетърпелив мъж отпреди десетина минути, но сега пък Джак показваше признаци на нарастващо раздразнение. По някакъв начин тя трябваше да намери подходящия момент, за да спомене предстоящия благотворителен бал в болницата.

— Къде играеш тези дни? — попита Конър.

— Дошъл съм в града с благородна цел. Имам предвид игрите на покер в новогодишната вечер — отвърна Джак.

Отличен, Джак, похвали го Лорел наум. Сега тя очакваше своята ключова реплика. Моментът беше удобен, но би било далеч по-добре, ако някой от останалите спомене, че ще присъства там. Патриша го направи.

— Имате предвид тържеството в детската болница?

— Да.

— Ние всички ще бъдем там! — Ентусиазираното възклицание на Патриша сигурно се дължеше на радостта й, че най-сетне са сменили темата на разговора.

— Това не е съвсем в твоя стил, нали, Джак? — Във въпроса на Конър се съдържаше упрек.

— В това няма никакво предизвикателство! — Усмивката му се стопи. — Там всички ще бъдат аматьори и идеята е да се спечелят повече пари за благотворителни цели.

— Точно това имах предвид — не е в твоя стил — ухили се Конър.

Защо, за Бога, се заяждаше? Лорел забеляза надигащия се в Джак гняв и се молеше да не реагира прибързано. Къде се губеше сервитьорката? Едно прекъсване би било добре дошло. С лека въздишка тя събори чашата с вода и изпищя. Изтъркан трик, но в случая свърши работа, защото видя как Джак едва прикри усмивката си, одобряваща намесата й.

— О, извинявай, измокрих мястото ти. Съжалявам, Джак.

— Желаете ли да се преместите, господине? — попита внезапно изникналия шеф на салона и посочи една усамотена маса за двама, която при други обстоятелства би била идеална.

— Не, благодаря, само ще седна по-близо до дамата — усмихна се непринудено той.

Лорел се надяваше, че появата на сервитьорката ще прекрати заяжданията на Конър. Но явно бе сгрешила.

— А каква е истинската история, Хартман? Защо си в града? Да не би да има голяма игра някъде?

Конър се притесняваше да не изпусне някоя игра с професионалисти! Внезапно Лорел бе обзета от съчувствие към Патриша. Ограничените му интереси го правеха безкрайно досаден. Джак посегна към чашата си с вода и Лорел се напрегна. Би било съвсем в стила му да я плисне в лицето на Конър. Вместо това той просто отпи и Лорел си отдъхна.

— Наистина съм тук само за тържеството като услуга към стар приятел. Неговата съпруга е сестра на Лорел и има фирма за украса.

— „Хол Декор“ е на сестра ви? — възкликна Патриша.

— Да. — В погледите на другите Лорел прочете уважение.

— Сигурно много се гордеете с нея — добави Патриша.

— Да, доскоро аз също работех с нея.

— Но сега не сте в бизнеса, така ли? — попита Патриша, сякаш бе от особено значение да разбере сегашното й занимание.

— Не, преместих се в Калифорния.

— О! — Патриша размени поглед с другата жена на масата. — Значи вие сте онази сестра…

Лорел разбра, че не се ползва с добро име в града.

— В първия момент не разбрах, че познаваш дъщерите на Хол — обърна се Конър към Джак, отново пренебрегнал Лорел.

Какво му ставаше? Да не би да не можеше да я погледне в очите? Или пък тя не бе заслужила неговото внимание? А може би той се срамуваше от нещо?

— Със съпруга на сестра й сме стари приятели — обясни Джак.

— Навремето, когато идвах да играя покер с баща ви, съм виждал една от вас — най-сетне се обърна към нея Конър.

— Понякога татко ми позволяваше да играя. — Погледна Конър право в очите. — Той ми липсва ужасно.

— Хм. Той остави истинска неразбория в деловите ни работи.

— Оставил неразбория ли? Говорите така, сякаш смъртта му ви е причинила обикновено неудобство. — Лорел едва успя да се овладее. Конър бе студенокръвно чудовище!

— Можеше да бъде и по-разумен и да не се приближава с онзи самолет към горящия петролен кладенец.

— Какво искате да кажете? — До този момент тя не разбираше напълно подбудите на Холи. Нямаше представа за несправедливостта и безчестието, с които сестра й се бе сблъскала по време на делата срещу баща им. Да, навремето Лорел бе ядосана, но сега бе обзета от стихийна ярост.

— Работите ни вървяха зле. Това бе един изход. — Конър се обърна към сервитьора и поръча вино.

— Майка ми беше в самолета заедно с него — изрече тя съвсем отчетливо и ясно. Всяка от думите бе заредена с напрежение.

Джак пое ръцете й под масата и леко ги стисна. Искаше да я успокои и предупреди.

— Той настояваше да лети. — Конър отново сви рамене и поклати глава. — Предупреждавах го да не прави това.

Останалите от компанията започнаха да шушукат, докато сервитьорката поднасяше салатите. Конър кимна сковано към Лорел и насочи цялото си внимание към храната.

В изражението му не се четеше никакво разкаяние. Нямаше дори зле прикрит страх. Нищо не показваше, че той си спомня за последствията, изстрадани от семейство Хол. Нима Конър бе повярвал в собствените си лъжи? Лорел пое дълбоко дъх. Джак повдигна ръката й и я целуна.

— Той се държи така, сякаш не си спомня — прошепна тя.

— Ш-ш-т! — В очите му имаше такава нежност, каквато не бе виждала преди. — Трябва да се справиш, да издържиш до края.

— Защо не си ми споменавал, че си играл с Конър?

— Името не ми говореше нищо.

Лорел посегна към чашата с вино и се възхити от себе си. Ръцете й не трепереха.

— Искам да го победя, Джак. — Тя отпи и отново погледна Конър. После се втренчи в мрачното лице на Джак. — Научи ме как да го направя…

Той я изгледа продължително, преди да отговори. Лорел би продала и душата си, за да види Конър Матисън победен и Джак не я кореше. Онова пребито, потиснато изражение в очите й, което бе видял при първата им среща, бе изчезнало и никога нямаше да се върне. Поне за известно време желанието й за отмъщение щеше да измести мечтите да стане актриса. В очите й се четеше нещо повече от молба — тя искаше възмездие.

— Добре. — Устните му се извиха в лека усмивка.

Седма глава

— Раздавай, Джак!

— Лорел…

— Раздавай!

Той сви рамене и започна отново да раздава.

— Надявам се разбираш, че тези тренировки в последната минута няма да ти помогнат?

Лорел не му обърна внимание.

— Кой открива?

— Трябва ти практика в истински игри — вметна тихо Джак.

— Тази вечер ще имам възможност за това. Трябва да бъда толкова добра, че Конър да ме покани да играя с него отново. — Огледа лицата на всички, насядали около масата в кабинета. — Заради добрите стари времена.

Лорел улови многозначителните погледи, които си разменяха Холи и Адам, Холи и Джак, Айви, Джак и Холи, Джак и Адам. Само тя и Джак не се споглеждаха. Той я разбираше. Бе присъствал, когато Конър едва ли не обвини баща й в убийство и самоубийство, защото това бе единственият начин да приспи гузната си съвест за смъртта на баща й. Но как ли бе живял в мир със съвестта си през всичките тези години, след като се бе обогатил за чужда сметка? Лорел и сестрите й бяха разорени и забравени от обществото, докато той все още живееше нашироко.

Лорел се чудеше как Холи се бе справяла с разяждащия я отвътре гняв през всичките тези години. Не биваше да го носи и по време на бременността. Нищо чудно, че Адам я бе извикал.

Пое дълбоко дъх. Нямаше да е от хората, които дълги години потискат гнева си и се оставят той да ръководи живота им. Тя щеше да победи Конър. Може би не точно тази вечер, но някой ден… Играта свърши и Лорел прибра към себе си всички чипове с тържествуваща усмивка.

— Какво мислиш? — попита тя Джак.

— Май си прекалено самоуверена.

— Това е защото загуби.

— Не си чак толкова добра. Без да обиждам семейството ти, трябва да отбележа, че те не са кой знае какви играчи.

— Но аз наистина съм добра!

— Ти си добра тук. Опитай и тази вечер. Кой ще те финансира?

— Какво!?

— Откъде ще вземеш пари, за да играеш?

— Нали това е благотворителен бал! — Тя погледна Холи.

Сестра й, облечена с широка черна рокля и голяма огърлица от фалшиви диаманти около врата, се наведе напред.

— Да, но все пак чиповете се купуват. А това, което спечелиш, просто не остава за теб.

— Какво?!

— Лорел, комарът в Тексас не е разрешен, освен ако не се играе вкъщи с приятели.

— Нима Конър има приятели?

— Знаеш какво имам предвид.

— Смятах, че правилата са по-различни, щом става дума за благотворителност — протестира Лорел.

— Не — казаха едновременно Адам и Холи, а Джак се засмя.

— Тогава защо изобщо ще играем? — Лорел се почувства наивна.

— Защото болницата ще получи парите от продажбата на чипове — обясни Холи, — а победителите ще разменят своите чипове срещу дарени награди. И, ако искаш да знаеш, между наградите има палто от норка, нова кола, пътешествия и някои по-дребни нещица. Освен това поканите струват петстотин долара.

— Искаш да кажеш, че тази вечер ще ни струва… — заекна Лорел.

— Не се притеснявай. Ние ще помагаме.

Лорел си отдъхна. Холи погледна часовника на Адам и стана.

— Парите, с които ще си купиш чипове, са наши.

Лорел погледна Джак стреснато и той я попита с недоумение:

— А какво си мислеше, че представляват чиповете?

Ама че идиотска забележка! Разбира се, знаеше, но смяташе, че да използваш чипове е по-различно от това да играеш с истински пари. Отговорността и доверието на другите започваха да й тежат.

— Аз съм твоят банкер — каза Адам насърчително и дискретно й подаде сгънат чек.

Освен благодарност, Лорел усети как в нея се надига негодувание. Адам винаги щедро й предоставяше пари, сякаш тя бе малко дете. Вероятно именно той плащаше и таксата за колежа на Айви. Вярно, че тя работеше за вестника на Остин, но заплатата й едва ли бе достатъчна. Явно Адам не се бе оженил само за Холи, а по-скоро за цялото семейство.

Изведнъж осъзна, че всяко нещо по нея, включително гримът и парфюмът, е купено с парите на Адам. Той бе вложил тези средства, за да успокои съпругата си. Бе добър човек и Лорел не искаше да го разочарова.

— Много си мълчалива — подметна Джак. — Предпремиерна треска ли те е обзела?

Тя се втренчи в мъжа на шофьорската седалка.

— Всички зависят от мен.

— Да. — Той се съсредоточи върху пътя и не добави нищо, което да я успокои или повдигане духа й.

Лорел потракваше с маникюра си — много дълги и фалшиви нокти. Защо не ги бе оставила както си бяха? Ами ако изпусне някоя карта заради тези глупави нокти? Просто прецени, че с тях ръцете й ще изглеждат хубави, самата тя ще бъде красива и това може да отклони вниманието на Конър за момент. Ужасно се нуждаеше от предимство, каквото и да бе то.

— Да не би да си мислиш, че всички сме откачили? — попита тя импулсивно.

Джак трепна и каза с болка:

— Не ми задавай такива въпроси. Бях нает да те подготвям, а не да ръся преценки.

— Нает ли?

— Не, не, не! — Джак енергично тръсна глава. — Не! Просто не се изразих правилно.

— Това би могло да обясни…

— Да обясни какво?

— Това, че толкова лесно си… се отказал от поетия път.

— Вече го обсъждахме. — Стисна зъби, с което й показа, че няма желание да се връща на тази тема.

— Няма ли да си търсиш работа?

— Какво по-точно те безпокои? — Джак се обърна към нея и я изгледа продължително.

Тя пое бързо дъх и изстреля:

— Това, което следиш на компютъра всяка сутрин, борсовите котировки ли са или…

— Резултати от надбягвания ли? — В гласа му се долавяше горчивина, която почти прикри разочарованието му. Почти.

По тона му тя проумя, че е направила грешка. Направо й прилоша от неудобство. Бе го наранила с недоверието си, а Джак искаше да му вярва. Все още би могла да оправи нещата.

— Не. Чудех се дали не си пристрастен към компютърни игри.

Лорел усети, че напрежението му изчезна. Устните му се разтеглиха в усмивка. Бе разбрал грешката си. Но всъщност не Джак беше сгрешил, а тя. Беше си напъхала носа в нещо, което не бе нейна работа, и сега съжаляваше. Посланието му бе ясно и откровено — Джак действаше сам. Тя не би трябвало да се обвързва емоционално с него. Какво правеше той си бе само негова работа. Дали харчи парите си за коли и дрехи, или играе компютърни игри денем и комар по цели нощи… Това не я засягаше. А всъщност я засягаше. И то много.

— Не, само консултирам като частно лице някои мои клиенти.

— О! — Виждаш ли, присмя се вътрешния й глас.

— Работех с тези хора много преди да отида във фирмата и те ще останат с мен където и да съм.

— Звучи твърде самонадеяно.

— Кажи ми, впечатлих ли те с това, че съм верен на клиентите си? — усмихна се той широко.

— Това ли се опитваше да постигнеш?

— Нещо такова.

— Добре, впечатлена съм.

— Впечатляващо впечатлена? Или само малко?

Лорел се засмя.

— Пък аз смятах, че си изключително добросъвестен!

— Исках да бъдеш впечатляващо впечатлена.

— Джак! — Лорел отново се засмя, доволна, че си бе върнал доброто настроение. С този Джак тя можеше да общува. — Какво значение има това?

— Огромно. Вие сте ужасно взискателни хора.

— Ние ли? Цялото семейство?

— Да. Адам е…

— Адам да.

— Също и сестра ти. Тя е невероятна жена!

— Холи ли? Зная. — В гласа й се долавяше раздразнение.

— Това май те притеснява, а?

Да, успехът на Холи я притесняваше, дори понякога я дразнеше, но тя го бе заслужила. Ужасно бе да ревнува по този начин.

— Добре де, Холи и Адам са идеални, но ние двете с Айви…

— Малката ти сестра е като жив компютър. Знаеш ли, че тя запаметява карти?

— Така ли? — Беше истински изненадана. — Навремето знаеше наизуст спортната статистика за цял месец. — Да не би Джак да имаше предвид, че запаметяването на карти е предимство? — Може би тя трябваше да се изправи срещу Конър?

— Не. Само ти — отвърна Джак без колебание. — Ти си страхотна! — добави той безизразно.

— Това не би трябвало да те плаши. И ти си страхотен.

— Така ли? — В гласа му се долавяше огромно удоволствие и Лорел съжали, че не му го бе казала по-рано.

Пристигнаха пред хотела. Джак подаде бакшиш и ключовете от колата на момчето от паркинга.

— После ще проверя километража, приятел — предупреди го той и се обърна към Лорел: — Ще трябва да впечатлява момичетата с нечия друга кола. Значи съм страхотен, а?

— Стига си просил комплименти, Джак. Самият ти много добре го знаеш. Имаш идеални зъби, коса, дрехи, маниери… — Махна с ръка, за да покаже, че може да изброява до безкрайност.

— Мислех, че жените харесват по-едри мъже. Може би трябва да напомпам някой и друг мускул. — И Джак шеговито сви ръка.

Тя се изчерви, като си спомни, че тялото му я бе накарало да забрави за всичко на света в коледната утрин. Харесваше очертанията на мускулите му. Те не бяха отпуснати, нито пък изкуствено надути. Само толкова, колкото трябваше. Пое дъх, за да успокои пулса си, и каза:

— Някои жени имат доста по-изтънчен вкус.

— Сигурно. Те винаги казват така, но когато се появи някой тип с широки гърди, въпросните жени направо се разтапят.

Лорел не искаше да разискват повече по този въпрос. Не й се вярваше, че това може да е тема на разговор, когато са облечени във вечерно облекло и прекосяват фоайето на елегантния хотел, който блестеше като казино в Лас Вегас.

— Гърдите ти са много добре.

— Твоите също. — Той се ухили, имитирайки Гручо Маркс, и я поведе към балната зала.

Показаха поканите си на жената пред входа и като прекрачиха прага, бяха заслепени от разкоша и блясъка на украсата, дело на фирмата на Холи.

— Уау! — Джак, пъхнал ръце в джобовете си, стоеше втренчен в блещукащото великолепие.

Искрящи лампи, гирлянди и звънчета, шумни разговори и смях се смесваха с потракването на рулетките и пластмасовите чипове, падащи върху масите, покрити със зелено сукно. Скъпи парфюми на стотици жени изпълваха въздуха.

— Уау! — възкликна отново Джак. — Сестра ти е много решителна жена. — Холи, отново Холи, с горчивина помисли Лорел. — Тя го е измислила специално. — В очите му се четеше уважение. — Има ти огромно доверие, Лорел.

— Какво? — Защо, по дяволите, бе стигнал до това заключение?

— Тази украса е предназначена за теб. Тя е един вид декор за ролята ти. Холи е убедена, че щом някой мъж те види, неминуемо ще те пожелае.

— Но това не е истина!

— Така ли? — Приближи се към нея.

За Лорел бе важно желанието само на един мъж, и този мъж не бе Конър. В този момент за нея имаше значение само пламъка в очите на Джак. Устните й се отвориха, но Джак само се усмихна и се отправи към касата с чека, който Лорел му подаде, без да я поглежда. Сигурно флиртуваше с нея само за да може тя да се отпусне. Не биваше да търси истинско чувство в думите му. Тя посегна към неговата ръка и я стисна с благодарност, а той й се усмихна и това я накара да се почувства много щастлива, че е с него.

Вече повече от час стояха близо до входа.

— Краката ме болят — каза Лорел тихо, макар на лицето й да грееше блестяща усмивка.

— Напомняй си, че краката ти изглеждат прекрасно в тези обувки — прошепна Джак.

— Но Конър не е тук, за да ги оцени!

— Аз обаче ги оценявам.

— Тогава можеше ти да ги обуеш.

— А какво ще кажеш за роклята си?

— Знаеш ли — Лорел сякаш размишляваше на глас, — с твоята конструкция сигурно би изглеждал добре и в нея.

— Аха. Ставаш все по-духовита.

— Имам си добър учител.

И двамата се засмяха.

— Дали Конър изобщо ще се появи? — попита Айви, която се бе появила зад тях изневиделица.

— Хей, красавице — каза Джак, — нима Холи ти е дала почивка?

— Абсурд! Изпратена съм да попитам охраната дали не искат да хапнат нещо.

— Лично аз бих хапнала — каза Лорел.

— По-късно. — Той я хвана за лакътя и кимна към вратата. — Конър най-сетне пристигна. Омитай се, Айви, представлението започва. Между другото, Лорел, споменавал ли съм, че имаш страхотен вкус, що се отнася до облеклото?

— Не и с толкова много думи — отвърна тя.

— Умишлено ли си се облякла с рокля, чийто червен цвят подхожда на цвета на колата ми? — Джак не гледаше нея, а Конър.

— Казвала ли съм ти, че имаш огромно самочувствие?

— Не и с толкова много думи. — Той стисна лакътя й. — Тръгни в онази посока… Готова ли си? А сега се засмей така, както само ти умееш.

Лорел отметна глава и се засмя с дълбок и дрезгав глас, привличащ вниманието. Тръпки на напрежение пробягаха по голия й гръб.

— Как си с късмета тази вечер, Хартман? — попита Конър, пренебрегнал Лорел напълно, както обикновено.

— Здравей, Конър. — Обърна се към него, отмятайки предизвикателно руси къдрици.

Бе размишлявала дълго как да го нарича. Реши, че „господин Матисън“ набляга твърде много на разликата във възрастта им. А и Джак, който бе с няколко години по-възрастен от нея, го наричаше Конър.

Конър премигна и я огледа безсрамно от глава до пети. Джак обгърна с ръка кръста й и я притисна към себе си. Тя усети топлината на тялото му и се отпусна в прегръдките му. Хареса собственическия му жест.

— Двамата с Лорел тъкмо се канехме да потърсим свободна маса за покер.

— Ще дойда с вас — каза Конър веднага. — Къде има чипове?

Джак посочи касата и поведе Лорел навътре.

— Няма ли да го изчакаме?

— Нека той ни намери.

— Какво има? Ядосан ли си?

— Как да не съм ядосан! Не ме интересува какви са плановете ти, но няма да му позволя да те гледа по този гнусен начин!

Лорел се почувства прекрасно. Харесваше й Джак да гледа на нея като на запазена територия, да я смята за своя собственост и нямаше нищо против тези негови претенции.

Холи бързаше към тях.

— Той тук ли е? Видя ли ви вече?

— Да, надявам се, че си щастлива — сопна се Джак. — Той почти съблече сестра ти с поглед.

— Нали разчитахме на това? — изгледа го Холи недоумяващо.

— Но на мен не ми харесва! — тросна се той.

— Аз само играя, Джак! — опита се да го успокои Лорел.

— Но не и той!

— Откъде знаеш?

— Какво имаш предвид? — попитаха Холи и Джак в един глас, но приближаването на Конър й попречи да довърши мисълта си. Той буквално подтичваше, мъкнейки Патриша за ръка.

— Ко-о-нър! — промърмори тя превзето.

— Ето, вземи. — Конър й подаде шепа чипове и й обърна гръб.

Патриша отвори уста, за да протестира, но Холи я хвана под ръка и я поведе към другия край на залата, където се разиграваше томболата.

— Какво щяхме да правим без нежния пол! — Конър се усмихна самодоволно.

— Доколкото схващам, Патриша не споделя страстта ти към покера — отбеляза Лорел. След кимването му продължи: — А аз не мога да си представя и ден, без да играя — продължи, като го гледаше право в очите.

— Вярвам ти. — Изгледа я, преценявайки я като потенциален противник. — Хазартът бе в кръвта ти още от дете.

Лорел се престори, че следи играта на най-близката маса.

— Бих изиграла тази ръка по-различно. Какво ще кажеш, Джак?

— Зависи от обстоятелствата. — Той се приведе към нея. — Ако си спомняш играта с професора…

— Коя по-точно? — попита Лорел, наслаждавайки се все повече на ролята си.

— Във вторник — отвърна Джак. Устните му потръпнаха и Лорел разбра, че той едва сдържа смеха си.

— Научила си някой и друг трик от Джак ли? — Конър все още не я вземаше на сериозно.

— Често играем заедно — отвърна тя.

— Обзалагам се, че е така, сладурано. — Конър се ухили многозначително.

Лорел и Джак посрещнаха репликата му с мълчание. Погледите им, но не и тяхното внимание, бяха насочени към съседната маса.

— Тя добра ли е? — обърна се Конър към Джак, сякаш Лорел не съществуваше. — Имам предвид покера.

— Защо не се опиташ да разбереш сам? — посочи той единствената свободна игрална маса.

— Какво ще кажеш за една игра, Конър? — настойчиво попита Лорел. — В името на доброто старо време.

Той я огледа със зле прикрито нетърпение.

— Татко ти няма да е тук, за да те защити.

— Татко го няма от доста отдавна и както виждаш, се оправям. — Изгледа го студено и в този момент разбра, че вече не е за него някаква си жена, а потенциален противник в играта.

С кратко кимване Конър седна край масата. Лорел се настани срещу него, развълнувана от факта, че най-сетне се изправят лице в лице. Местата се запълниха.

— Няма ли да играеш, Хартман? — Конър изглеждаше смаян.

— Мислех, че искаш да играеш с Лорел. — Джак пъхна ръце в джобовете си и развали линията на отлично скроеното сако.

В гласа му се долавяше напрежение. Нима той се притесняваше за нея? Това означаваше ли, че Джак се съмнява в способностите й? Би ли могла да… Трябваше да се владее! Съзнателно забави дишането си и избърса с една салфетка потните си ръце. Конър й хвърли презрителен поглед. Бе срещала този поглед и преди. Тя едва ли не почувства ръката на баща си върху нейното рамо, сякаш й казваше: „Не му обръщай внимание“. Това е за теб, татко, мина й през ума, докато подреждаше картите си. И заради мен.

При първото раздаване получи доста слаби карти, но това не я разтревожи. Джак я бе помолил да играе свободно. Предупреди я, че ако се покаже консервативна и залага само на сигурни карти, никой няма да вдигне залога й. Естествено с такава игра би свела загубите си до минимум, но печалбите също щяха да бъдат нищожни и биха се стопили само от влизането в игра. И в крайна сметка щеше да загуби.

Тази вечер тя трябваше да бъде небрежен играч, който залага безгрижно. Имаше таван на залаганията и задачата й бе да получи покана от Конър за игра на свободен реланс. Значи не биваше да се притеснява. Ако загубеше, трябваше да го направи с блестяща игра.

Когато Лорел спечели, бе обзета от чувство на удовлетворение. Умишлено прибираше чиповете с безразличие, предназначено да покаже колко често й се случва това. Спечели! Щастието продължаваше да й се усмихва. Искаше й се да се обърне и гордо да му покаже скромната купчина пред себе си. Представи си одобрителния му поглед и засия. Искаше й се да го повтори. Така и стана. Два пъти поред. Чиповете й станаха значително повече от тези, с които беше започнала. Можеше да го победи! Щеше да възвърне богатството на семейство Хол. Самочувствието й порасна значително.

Загуби три пъти един след друг. От Конър. Радостта бързо бе заменена с разочарование. А Конър оставаше равнодушен. Купчината пред нея намаля. За да ги увеличи отново, трябваше да рискува и залага повече.

При следващото раздаване получи обещаващи карти, включително и вале купа. Любимата карта на Джак. Като че ли чуваше гласа му, който я предупреждаваше колко често неопитните играчи изпадат в паника, променят начина си на игра и губят. Лорел игра предпазливо и загуби. Обзе я черно отчаяние. Не можеше да спечели! Всички разчитаха на нея, а тя ги подведе!?

Почти без да мисли, раздаде картите. Залагаше последна. Но отличната позиция не й помогна. Конър доволно прибра още от доста намалелите й чипове. Искаше й се да помоли за почивка и да изтича при Джак за утеха. Колко хубаво би било! Вдигна поглед и срещна пълните му с разбиране очи. Той се наведе и я погали по врата.

— Пийни сок от касис — подаде й той чашата.

Лорел отпи. Облегна се на стола и започна бавно да вдига картите. Една… две… три дами. Сърцето й заби силно. Все още не бяха поискали карти, а мизата почти бе стигнала тавана. Най-високата досега. Явно и другите смятаха, че държат добри карти. Всеки поиска по нещо, освен Конър. Лорел получи деветки. Фул! Може би късметът й се бе върнал? Кент флош роял бе най-силно, но шансовете някой да го държи — нищожни. Нейният фул си беше една солидна комбинация, която можеше да бъде бита само от чист флош, каре и по-висок фул.

Лорел започна да се поти. Конър не докосна повече картите си. С поглед фиксираше Лорел, после го премести върху малката купчинка чипове пред нея. Какво да прави? Ако отвърне на залога му, ще й останат само три чипа. По-добре да не му обръща внимание. Последните двама играчи се отказаха. Той се усмихна още по-широко, отговори на залога й и я изгледа присмехулно.

Осма глава

Конър самоуверено обърна картите си. Лорел чу шепота на зяпачите и ги погледна. Причерня й. Каре двойки! Четири нищожни двойки, които обаче бяха достатъчно силни, за да бият прекрасния й фул!

— Твърде зле, малка госпожице.

Малка госпожица! Баща й я наричаше така. Трябваше да се държи, сякаш за нея нямаше никакво значение дали е спечелила, или загубила. Тя сви рамене и призова на помощ цялото си артистично умение, за да не прозвучи гласът й несигурно:

— Жалко. — Джак бе застанал до нея и Лорел му се усмихна насила. — Готов ли си да тръгваме, Джак?

— Не. Играй с тези. — Той изсипа пред нея пълна чаша с червени, бели и сини чипове.

— Смятах, че ще мога да поиграя с теб, Хартман. — С полупритворени очи Конър наблюдаваше как Лорел подрежда чиповете.

— Някой друг път.

— Кога?

— Обади ми се следващата седмица.

— Ще ти се обадя. — Конър предизвикателно погледна Лорел.

Тя бързо остави един чип на масата за началното влизане и раздаването започна. Не й се искаше да играе с чиповете на Джак. Ами ако загуби отново?

— Справяш се чудесно — прошепна той. — На твое място и аз бих изиграл ръката по същия начин.

— И щеше да загубиш! — прошепна Лорел в отговор.

— Точно така.

— Спечелих! Спечелих! Спечелих! — Лорел се бе облегнала на луксозната седалка. — Джак, защо не ми каза, че победата предизвиква такива чувства?

— Какви по-точно? — попита той с равен глас, сякаш изобщо не се чувстваше щастлив.

Лорел пое дъх и се замисли как да опише огромното щастие, което я изпълваше. Тръпката бе почти същата каквато изпита щом получи ролята във филма на ужасите и си помисли, че най-сетне е поела по пътя към успеха. Чувстваше се невероятно. Най-сетне късметът бе на нейна страна. Обърна се към Джак.

— В този момент се чувствам способна на всичко. А когато ти играеше, чувстваше ли се по този начин?

— Да. — Той изговори думата с усилие. — Но ако трябва да бъдем точни, не си спечелила чак толкова много.

— Това беше единственият начин да върна парите за Адам.

— Точно това имах предвид. Ти приключи на нула. Ако имаше възможност да осребриш чиповете си, щеше да получиш почти същата сума пари, с която започна.

— Мърморко! — подкачи го Лорел, все още носена на крилете на щастието. Заяжданията на Джак бяха съвсем в реда на нещата, като се има предвид напрежението от вечерта.

Но той удари с длан кормилото и възкликна:

— Да, очаквах, че ще бъдеш щастлива и удовлетворена. Самоуверена. Но не и в състояние на еуфория.

Ама че претенции! Тя събу обувките си и с облекчение раздвижи пръсти.

— Ревнуваш ли?

— Притеснявам се.

— Защо? — Тя прибра краката към себе си и разтри стъпалата. — Ти вярваше в мен и затова ми даде онази купчина чипове.

— Ако те бях оставил да напуснеш играта след онова раздаване, Конър никога нямаше да играе с тебе отново.

— Искаш да кажеш, че единствената причина, поради която той игра с мен, бе да ти достави удоволствие?

— Нещо такова.

— И не защото съм дъщеря на баща си? — Еуфорията й изчезна.

— Най-вероятно.

— Ти наистина се мислиш за велик, нали? — избухна Лорел.

— Да. — Джак зави към къщата. — Какво по-точно имаш предвид?

— Това, че Конър иска да играе с теб!

— О! — Той натисна дистанционното и вратата на гаража се отвори. — Мислех, че имаш предвид моята невероятно привлекателна и разкошна личност.

— Не!

— Гърдите ми, може би?

— Джак! — скръцна със зъби тя. — Не можеш ли поне за минута да бъдеш сериозен? Не искам да говорим за гърдите ти.

— А за други части от тялото ми?

— Да, например за врата ти. Иска ми се да го извия!

Усмивката изчезна от лицето му. Паркира колата, но и двамата останаха в нея.

— Как се чувстваш в момента? — Протегна ръка към нея и докосна къдриците й.

— Ядосана съм. — Тя отблъсна ръката му.

— Защо?

— Защото… Защото се чувствах толкова щастлива, а ти развали всичко!

— Беше прекалено щастлива.

Лорел го изгледа стреснато. Сега вече й говореше сериозно.

— Прекалено щастлива ли? Работих като вол и спечелих. Мисля, че заслужавам малко щастие.

— Усещаш иглички в пръстите си?

— Да!

Джак се наведе към нея.

— Мога да те накарам да ги почувстваш и с други средства.

Сърцето й заби по-бързо. Той бе на път да я целуне и тя, обзета от чисто женска суета, щеше да му позволи, даже щеше да му отвърне. Устните му докоснаха нейните. Целуна я нежно и изучаващо. Лорел обви ръце около шията му и се притисна към него. В един кратък миг той отговори с взаимност, но после простена и се отдръпна.

— Кожата ти е толкова нежна! — Джак прокара пръст по брадичката и отзад по врата й. Лорел потръпна.

— А твоята не е — докосна тя с палец грубата му брада.

— Знам.

Ръката на Лорел спря да се движи и тя отново го притегли към себе си. Усети опасна тръпка, когато ръката му се плъзна под кадифеното палто и погали голия й гръб.

— Тази червена рокля ме подлудяваше цяла вечер. Стоях зад теб часове наред и си мечтаех да докосна копринената ти кожа. Научих наизуст всяка бенка, но можех само да си представям как ще се чувствам, когато я докосна — прошепна той и я целуна отново.

Лорел се изненада от сладкия болезнен копнеж, който се усилваше след всяка негова милувка. Не искаше той да си тръгва. Никога.

— Почувства ли иглички в пръстите си? — усмихна се той, когато най-сетне откъсна устни от нейните.

— Ами… Да.

— Виждаш ли? Това е по-хубаво от усещането на победител.

— Различно е — възрази тя, облегнала глава на гърдите му, и се усмихна, доволна от себе си. — Ние сме много добър екип.

— Тази вечер беше прекрасна и неопитността ти изобщо не пролича.

— Сигурно ми е в кръвта… — промърмори тя.

Джак настръхна, но отвърна спокойно:

— А имаше и невероятен късмет.

— Хората сами коват късмета си. — Измъкна се от прегръдката му. — Но наистина се чувствам късметлийка.

— Естествено, разбираш, че тези чипове се купуват с истински пари? — напомни й Джак.

— О, да — пропя тя в отговор.

— Ти игра в продължение на няколко часа…

— И запазих всичките си чипове! — триумфално възкликна тя.

От промяната в изражението на лицето му дори въздухът в колата стана по-студен. Настъпилата тишина се изпълни с шума от илюминациите, приветстващи Новата година.

— Само защото ти дадох още, след като бе загубила всичките. — В гласа му имаше съжаление.

— Това ме кара да мисля, че би трябвало да започна с повече чипове. Късметът ме споходи още при следващото раздаване!

— Но можеше и да загубиш.

— Прекалено съм добра, за да губя. А след като оберем Конър, можем да играем по-често и да живеем от това. — Лорел се шегуваше, но Джак явно прие думите й на сериозно.

— Какво направих?! — прошепна той едва чуто. Отвори вратата на колата, като почти я изтръгна от пантите, заобиколи ягуара и със замах дръпна и нейната. — Излизай!

— Не и преди…

Джак сграбчи ръката й и насила я измъкна навън, после затръшна вратата и грубо я побутна към къщата.

— И през ум да не ти минава да ставаш професионален комарджия!

Изобщо не й бе хрумвала подобна мисъл, но нямаше да му позволи да я командва! В един момент той я целуваше страстно и й нашепваше нежни думи, а в следващия си въобразяваше, че има право да й дава тон в живота! Не, все още не, а може би и никога нямаше да добие това право!

— Това дали ще стана професионалист, или не, си е моя работа. — Лорел тръшна вратата на кухнята.

— Нима не разбираш — той прокара нервно пръсти през косата си и разхлаби вратовръзката, — че онези мъже ти позволиха да спечелиш нещичко?

— Не е вярно!

— Обзалагам се, че е така!

— Защо? Не ми казвай, че е било заради благотворителността.

— Ти си красива. Твоето присъствие им доставяше удоволствие и може би някои от тях си спомняха родителите ти. Ако чиповете ти свършеха, щеше да си тръгнеш. Затова те оставиха за известно време да печелиш.

— Не! — Лорел отстъпи назад. Тя не познаваше този Джак и не искаше да го познава. — Аз съм добра! Ти ми го каза!

Той се приближи към нея, заплашително поклащайки глава.

— Сега ще ти покажа колко добра си в действителност. — Запъти се към кабинета. — Започваш с колкото искаш чипове. Свободен реланс. Ще те разоря за два часа.

Надигналата се в Лорел ярост почти я заслепи. Тя или бе добра, или не. Ако не беше, значи Джак я бе лъгал през цялото време и беше по-добре да го разбере веднага. Влезе в кабинета и преглътна гневните си сълзи. Той нямаше да успее да я разплаче. Никога! Нима за него обучението й бе също игра? Тя изсипа чиповете от кутията върху масата и го покани да си вземе. С безизразно лице Джак отброи една трета.

Лорел едва поемаше дъх. Той я оскърбяваше! Тя започна да подрежда остатъка от чиповете, опитвайки се да изглежда равнодушна. Мислено раздели чиповете. Щеше да играе с толкова, колкото взе Джак. Закле се да не докосва останалите. А и нямаше да се наложи, защото щеше да спечели. Щеше да му покаже колко добър учител е. Тръсна глава решително и седна. Взе картите и започна да ги бърка.

Джак стоеше прав с ръце в джобовете и я гледаше втренчено. Тя направи три розетки, подравни картите и го погледна, подсказвайки му, че трябва да цепи. Дълбоко в зелените му очи съзря тъга. Джак бавно пое дъх, наведе се и почука с пръст по гърба на колодата. Това бе знак, че отказва да цепи.

Бе й казвал никога да не го прави. Стресната, тя потърси някакво обяснение в очите му. Още не бяха започнали, а той вече наруши едно от собствените си правила. Първите тръпки на съмнението я накараха да настръхне. Ядоса се, защото ръцете й трепереха, когато вдигна картите.

Джак седна на стола срещу нея. Очите му бяха станали почти стоманени. Без да погледне картите пред себе си, той взе десет сини чипа и ги сложи в средата на масата. Жестът му я шокира, но тя съзнаваше, че той се стреми да постигне точно това. В тази игра белите чипове бяха един долар, червените — пет, а сините — десет. Следователно Джак бе заложил сто долара. Миза, по-висока от която и да е в благотворителната игра. Лорел усети силните удари на сърцето си. Дланите й се навлажниха. Започна да брои своите чипове, без да гледа картите си. Те нямаха никакво значение. Лорел просто трябваше да отговори, за да не загуби. Джак вероятно очакваше тя да качи залога, за да му докаже, че може да играе освободено като него, но по-добре да не се надява. Здравият разум бе напуснал него, но не и нея. Щеше да му даде да разбере! Щял да я разори за два часа! Как ли пък не!

След четири раздавания Лорел се принуди да посегне към чиповете, които се закле да не докосва. След още шест, Джак я погледна, после премести очи към чиповете, които й бяха останали, и сложи на масата точно толкова. Тя бе длъжна или да отговори, или да се откаже.

Прехапа устни, изпълнена с омраза. Джак играеше необуздано, ирационално, правеше огромни залози и я дразнеше. Не бе казал и дума, откакто бяха седнали да играят. Бе нарушил всички правила, които я караше да наизустява. Тя се бе опитала да ги пренебрегне и понесе последствията — непрекъснато губеше.

Двамата се втренчиха един в друг. Картите й не бяха нищо особено — имаше два чифта. По начина, по който играеше, Джак би могъл да има каквото и да е — от кент флош роял до абсолютен боклук. Лорел за малко щеше да го остави да прибере пода с надеждата за по-добри карти при следващото раздаване. Но може би той очакваше именно това? Нали й бе учител? Тя събра остатъците от самочувствието си и бутна всички чипове в средата на масата, където те се смесиха с подредените чипове на Джак.

Той моментално обърна картите си. Три валета, включително вале купа.

— Тази карта ми носи късмет — проговори той. Часовникът удари два пъти. Бе спечелил за по-малко от час.

Лорел хвърли картите си в лицето му.

— Как можа да направиш това? — Изправи се толкова рязко, че обърна стола си. — Защо го направи? — Почти крещеше.

Джак наведе глава. Тя сграбчи две шепи чипове и хвърли и тях по него. Защо той не казваше нищо? Мълчанието му я вбесяваше. Със сподавен стон Лорел разпиля чиповете и картите по земята. Държеше се като малко разглезено дете.

— Защо?

— Как се чувстваш в този момент? — почти изстреля въпроса си той.

— Мразя те! — Изкрещя тя, загубила самообладание. Покри лицето си с длани и зарида. Той я бе извадил от равновесие, бе я накарал да плаче, което не бе правила дори в Калифорния.

Две силни ръце я обгърнаха и познатата им топлина се разля по тялото й. За момент се поддаде на успокоението им, после сви юмруци и започна да удря по гърдите му, докато сдържаните ридания надделяха. Той все още притискаше тръпнещото й тяло към своето и Лорел чуваше, но не разбираше тихите утешителни думи, които й нашепваше.

— Всичко е наред — промълви той.

— Мразя те! — изхълца тя.

— Зная. — Люлееше я в прегръдките си като малко дете.

— Тази вечер всички ми се подиграваха, нали?

— Никой не ти се е подигравал.

— Те… Те играеха с мен, сякаш съм малко момиче!

Тя долови тихия му смях.

— Никой дори за миг не е допуснал, че си малко момиче.

— Знаеш какво имам предвид!

— Те просто не са от типа играчи, които ще срещнеш в игрите на свободен реланс, в които участва Конър.

Лорел се изтръгна от прегръдката му. Никога повече нямаше да му позволи да я държи в обятията си!

— А ще срещна такива като теб ли?

— Да — твърдо отговори той.

— Това ли бе целта на демонстрацията? Нека покажем на Лорел как играят майсторите, а?!

— Ти сподели как ще станеш професионален комарджия. Знаеш ли, че стойността на чиповете, които току-що загуби, е хиляди долари? Как се чувстваш сега?

Тя огледа осеяния с чипове под.

— Ти все ме питаше за чувствата ми…

— Защото беше въодушевена, опиянена… Бе като дрогирана от радостта, че си победила. — Джак пое дълбоко дъх. — А после, когато разруших въздушната ти кула, изпадна в истерия. Това не е нормално държание, Лорел.

Тя се наведе и започна да събира пластмасовите чипове.

— Едва ли ти е минало през ума, че част от радостта ми се дължи на надеждата по-късно да успея да победя Конър и на чувството, че най-сетне сестрите ми могат да разчитат на мен и аз няма да ги предам!

Джак клекна на пода до нея.

— Необходимо ти бе да разбереш какво значи да губиш и как ще реагираш. — Той се изправи и остави чиповете на масата. — Сега вече знаеш.

Лорел все още бе твърде ядосана, за да почувства неудобство от държанието си.

— Чувствах се предадена! Ти наруши всички правила.

— Това са стратегии, а не правила. Конър си има свои. Исках да разбереш какво означава да губиш.

— Много ти благодаря! Ужасно съм ти задължена.

— Така че… Кажи ми как се чувстваш сега.

Лорел го погледна яростно, сякаш искаше да каже: „Нямам намерение да обсъждам с теб чувствата си“.

— Добре, тогава аз ще ти кажа — продължи той и бързо се премести до нея. — Гади ти се, нали? Всички тези пари бяха твои, а сега нямаш нищо. През цялото време се надяваше, че при следващото раздаване късметът ти ще се върне.

Тя се опита да го заобиколи, но той й препречи пътя. Трябваше да остане и да го изслуша.

— А може би си мислила, че трябва да промениш стила на игра? Както и да е, играта вече е приключила и ти стоварваш всичко на лошия си късмет. Питаш се как ще си купиш нови чипове или от кого да заемеш пари.

Тя се стараеше да не го слуша, усърдно събираше карти и чипове, умишлено търсеше по-далечни ъгли на стаята. Но думите на Джак я настигнаха:

— Скоро ще започнеш да мислиш за следващата игра. Нетърпелива си, защото трябва да ядеш и да спиш, а единственото ти желание е да си върнеш онова върховно усещане от победата. Прав ли съм?

Не беше трудно да разбере, че Джак говори от личен опит. Наистина й се гадеше, но, за бога, беше два часът сутринта, а тя часове наред не бе слагала нищо в уста. Бе подложена на огромен емоционален стрес. И, разбира се, искаше да победи. Кой нормален човек иска да губи?

— Не съм чак толкова пристрастена.

— Може, но показа всички симптоми.

— Не се притеснявай, нямам пари.

— Това никога не ме е спирало.

— Сега ли е моментът, в който изнасяш лекцията относно опасното затъване в блатото и отчаянието, което предизвиква страстта към комара?

— Не би навредило. — Джак опря бедро в масата.

— Тогава марш към кухнята! Винаги, когато съм много отчаяна, огладнявам. — Изхвръкна от стаята, преди той да успее да възрази.

Настигна я чак пред вратата на хладилника.

— Страхотно! — каза Лорел, впила поглед в съдържанието му. — Холи е решила да ни подложи на нейната диета. Кисело мляко или салата?

— Лорел…

— О! Я виж! Сладки аспержички!

— Лорел…

— А какво има тук?

— Лор…

— Мили боже! — Тя закри с длани устата си.

— Какво има? — Джак сграбчи уплашено ръцете й.

— Черен дроб!

Е, сега вече успя наистина да го ядоса. Ръцете му се стегнаха около нея, той я обърна към себе си и затръшна вратата на хладилника с ритник. Озова се в прегръдките му, а само преди десет минути се бе заклела, че това никога няма да се повтори. Странно как стават тези неща, помисли Лорел.

— Лорел? — Джак зачака някакъв отговор, но тя бе решила да не го прекъсва и да остане в прегръдките му. — Не дойдох тук, за да те направя професионален картоиграч.

— Нямам и намерение да ставам такава.

— Да можеше да се видиш отстрани! Обичаш да побеждаваш, влюби се в усещането от победата.

Не й се искаше да говорят повече за това. По-добре да опита да разбере с какво многоуважаемият Адам държи Джак.

— Какво по-точно дължиш на Адам?

— Искаш да смениш темата. Добре. Веднъж, преди да се запиша за един от летните семестри, проиграх парите си. По това време Адам бе член на братството и ми помогна да получа сумата, за да се запиша. Трябваше да върна парите за тържеството по случай Свети Валентин. Не успях да им се издължа навреме — въздъхна той — и отмениха тържеството. Опитах се да взема пари назаем, но не успях. Наложи се да продам колата, часовника, книгите си…

— Как не са те изритали от братството!?

— Направиха го. Искаха да ме съдят. Но някои от по-големите, включително и Адам, сметнаха, че съм си извлякъл поука.

— А така ли беше? — вмъкна въпроса си Лорел. Отговорът му бе от огромно значение за нея. Щеше да й помогне да разбере мъжа, в когото май започваше да се влюбва…

Девета глава

Да се влюби в Джак? Как бе позволила това да се случи? Той не беше от типа мъже, които стават за съпрузи. Съпрузите трябва да бъдат стабилни, солидни, да може да се разчита на тях, дори да са малко скучни. Лорел искаше именно това.

— Е, извади ли си поука? — повтори тя и го разтърси леко.

Той се поколеба. Мълчанието му я изнервяше.

— И да, и не — каза той най-сетне.

— Искаш да кажеш, че все още играеш?

Джак чу треперенето на гласа й. Разбира се, в известен смисъл той все още бе комарджия. Но знаеше, че тя има предвид покера.

— Не — отвърна той сериозно. — Вече не играя.

На лицето й се изписа видимо облекчение. Това, че тя наистина бе загрижена за него, щеше да му помогне да разкрие онази част от живота си, с която не се гордееше особено.

— Има още нещо, нали, Джак?

— Все още ми се играе. Винаги ще искам, но никога няма да го направя отново. Когато осъзнах, че съм станал зависим от покера, вместо да бъде обратното, излязох от играта. Сега се боря с тази страст. Можеш ли да ме разбереш?

Тя кимна, но той знаеше, че не може да го разбере напълно.

— Спомням си усещането, което изпита тази вечер. Онова необяснимо чувство, към което лесно можеш да се пристрастиш. Исках да се включа в играта. И почти го направих. Но се преборих с желанието си и спечелих. Не се ли запита защо си бях купил чипове? Гледах разкошния ти гръб и си обещах, че ще го докосна, само ако не се поддам на изкушението. За мен бе истинско изпитание да те обучавам. — Почувства се изтощен. Бавно я освободи от прегръдките си и седна до кухненската маса. Виждаше, че Лорел е шокирана от неговата изповед. Но защо пък да не бъде? Той бе описал демоните, които се бореха в душата му. Бе признал, че това, което за някои е само приятно забавление, за него се бе превърнало в пагубна страст и безумие.

Тя докосна с треперещи пръсти челото си.

— Но тогава как е могъл Адам да те помоли да дойдеш тук? Това е все едно да накараш някой, който е на диета, да опита шоколадови еклери!

— Може би не точно същото…

— Знаеш какво имам предвид!

— Адам не подозираше колко е тежко положението. А и не подозираше, че съм се отказал от покера.

— А ти нищо не му бе казал, така ли? — Гледаше го втренчено.

— Отдавна не се бяхме чували.

— Твоето съгласие е било много глупаво, но и много смело — каза тя с въздишка.

— Просто бях задължен на Адам. Това е всичко. — Не искаше Лорел да го превърне в герой.

— Ти си толкова… — Тя подсмъркна и извади носна кърпичка.

А, само това не!

— Хей, не плачи! Мразя, когато жените плачат.

Лорел попи очите си с много чаровен жест.

— Ти си един достоен за уважение мъж, Джак.

— Ами да, в сравнение с Конър.

— В сравнение с когото и да било! — Лицето й грейна от възхищение.

Сега пък го поставяше на пиедестал и той бързо трябваше да скочи от него.

— Не ме превъзнасяй!

— Ти си изградена личност. Възхищавам ти се.

Джак отново поклати глава. Нещата не отиваха на добре. Той постепенно се превръщаше в рицар на сърцето й, а неговата единствена цел бе да принизи комарджиите и комара и да я предпази от увлечение.

— Ако бях достоен за уважение, нямаше да ти позволя да се забъркваш с Конър.

— Защо не?

Той очакваше този въпрос, но се поколеба, преди да отговори. Години наред около Конър се носеха слухове. В навечерието на Коледа Джак се бе обадил на някои свои стари приятели в Тексас, за да проучи мъжа, който тровеше живота на Лорел и сестрите й. Без открито да обвиняват Конър, те му бяха споменали, че този човек не е добре дошъл на турнирите им и че нито една жена не участва в неговите покер вечери.

— Най-вероятно Конър мами — заяви смело той.

— Това не ме учудва.

— И… Трудно намира партньори.

— Трябва ли да изпитвам съжаление към него?

— Не. Смятам, че той не харесва жените.

— Вече го разбрах. Погледни само как се отнася с Патриша. — Очите й се присвиха. — Какво искаш да ми кажеш?

Джак се наведе напред.

— Мисълта ми е, че ако играеш с Конър, той няма да се чувства длъжен да играе честно само защото си жена.

— Ама че изненада! — засмя се тя. — С други думи той ще мами и мен, незначителната представителка на нежния пол.

— Да.

— Чудесно. — Потри длани, сякаш се готвеше за бой. — Тогава бихме могли да го изобличим!

— Не! — отвърна Джак остро.

— Защо? — Лорел удари с юмрук по масата.

— Твърде опасно е. — Как би могъл да й обясни какво значи човек с положението на Конър да бъде изобличен? — Сигурно не би искала Конър да стане твой враг, нали?

Лорел започна да се смее.

— Едва ли би било по-зле от времето, когато ми беше приятел.

— О, Лорел! — въздъхна той, после се пресегна през масата и пое ръцете й в своите.

— Това задължителен етап от подготовката на учениците ти ли е? — усмихна се тя. — Не се безпокой, и сама мога да преценя възможностите си.

— Не си чак толкова зле.

— Но не съм и чак толкова добра.

— Трябва само малко да се ошлайфаш.

— Добре. Няма ли да ме научиш на някой от онези гадни трикове, които ми демонстрира преди малко?

Колкото повече говореха, толкова по-нервен ставаше Джак. Тя все още бе твърдо решена да отиде докрай и си въобразяваше, че той знае магическата формула за успеха.

— Тази вечер Конър те гледаше с неприязън. Не зная дали това е защото си жена, защото си дъщеря на баща си, или защото играеш покер. Не бих искал да намериш точния отговор.

— Джак! — Лорел стисна ръцете му. — Всичко ще бъде наред. Ти ще бъдеш до мен, нали?

Долови колебанието в гласа й и изпитателно се вгледа в нея. Тя му вярваше и се страхуваше да не я изостави, защото бе убедена, че с него победата й е сигурна. Усети как върху раменете му ляга огромен товар. Ами ако тя загубеше? Пусна ръцете й и затвори очи. За момент се замисли. Лорел никога не би се отказала от плана. Решение трябваше да вземе семейството. Само в това бе разковничето.

— Вече е късно. Утре ще свикаме семеен съвет.

На другия ден следобед Айви, която шумно бе изявила желание да гледа футболния мач по телевизията, недоволстваше. Холи и Джак се караха. Адам изглеждаше разтревожен. А Лорел, седнала край кухненската маса, бе отнесена и замечтана. Джак бе казал „ще свикаме“. Означаваше ли това, че той се причисляваше към семейството? Дали възнамеряваше да остане и след победата над Конър? Какъв прекрасен мъж бе Джак! Истински герой! Достоен за уважение! Честен и прям!

Все още не й бе казал, че я обича, но със сигурност щеше да го направи. Може би очакваше подходящия момент, а може би все още не го бе осъзнал? Но тя бе прочела любовта в очите му. Снощи за първи път бе разговарял с нея сериозно, без да се шегува. Бе й разкрил уязвимото си място, а мъжете правеха това само ако са влюбени.

— Защо се усмихваш? — Острият тон на Холи я върна към реалността. — Не чуваш ли какво каза Джак току-що? Той смята, че трябва да се откажем и да оставим онзи мошеник Конър да мами на воля!

Преди Лорел да успее да отговори, телефонът иззвъня.

— Това сигурно е Конър — въздъхна Джак. — Да се обадя ли?

Адам кимна и той вдигна слушалката. С жест им показа, че наистина е Конър.

— Изглежда нямаме много време — каза Адам.

— Ами аз ще приема вашето решение — вметна Айви и се промъкна към вратата. — В кабинета съм, ще гледам телевизия.

— Кажи мнението си, Лорел. Всичко зависи от теб. Искаш ли да продължиш по плана или не? — попита Холи.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — отвърна тя.

— Джак обаче има някои възражения.

— Не прекалява ли със загрижеността си?

В този момент той затвори телефона и отново седна.

— Конър ме покани на една игра в четири следобед. — Той стисна ръката на Лорел.

— Днес ли? — попита тя. Джак кимна. — Ти прие ли?

Той я изгледа продължително, явно претегляше думите си.

— Казах му, че днес ще играем другаде… — Очакваше реакцията й.

— Наистина ли?

— Ти все още ли не си се отказала?

— Разбира се, че не съм — каза тя с усмивка.

— Добре. — Джак почука с пръст по масата. — Научих за едно събиране тази вечер. Спокойни играчи, по-възрастни двойки. Отличен старт за теб.

— Старт ли? — възкликна Лорел. — А какво бе това снощи?

— Атмосферата на едно тържество е съвсем различна. — Джак погледна Холи и Адам. — Днешната игра ще бъде на свободен реланс, а ти имаш нужда от практика в игри с огромни суми.

Лорел усети, че лицето й пламва.

— Говори с Адам и Холи, те са банкерите. — Тя се изправи. — Ще гледам мача с Айви. Тя умира да коментира.

Покерът не бе лесна игра. В полумрака на зазоряването Лорел се бе излегнала на дивана в кабинета и гледаше сенките по тавана. Мили хора ли? Ха! Ако изобщо за някого можеше да се каже „вълци в овча кожа“, точно такива играчи бе срещнала предишната вечер.

По целия път към дома мълчаха. Тя просто нямаше сили да говори. Чудеше се дали той все още се опитва да я откаже. А тя наистина бе уплашена, и то така, че не можа да мигне цяла нощ. Загуби. Всичките онези пари. Изчезнаха. Тази огромна купчина пари се беше стопила за няколко часа игра. Лорел не знаеше какво да мисли, а бе имала достатъчно време за това през дългите часове на безсъние. Дали Джак нарочно я бе подредил така? Ако това бе истина, явно се бе излъгала в него. Как бе могла да си помисли, че го обича?

— Какво правиш тук? — попита Джак. Гласът му бе загрижен.

— Гледам телевизия.

— Ще ти бъде по-интересно, ако включиш телевизора.

— Така ми харесва повече.

Той се приближи, бутна краката й и седна на дивана до нея.

— Направих ти кафе. — Подаде й димяща чаша.

Ароматът на кафето едва се усещаше и като надникна в чашата, Лорел почти зърна дъното й.

— И ти наричаш това кафе?

— Не го правя много често.

— Личи си.

— Имам нужда от помощта ти, за да разбера защо си се замислила.

— Да-а-а — каза Лорел с неприязън в гласа. — Сигурно.

— Що се отнася до снощи… — въздъхна Джак, но бе прекъснат от краткия й изблик на смях.

— Тази реплика обикновено се появява след събития, доста по-различни от игра на покер.

Джак я изгледа втренчено.

— Грешката е моя. Явно доста съм изостанал. Няма ли да ме опровергаеш?

— Не. Грешката наистина бе твоя.

— Играл съм с един от мъжете на времето. Той е истински джентълмен от Юга. Или по-скоро беше.

— Бил е. Определено е бил. Мястото ми не беше там. — Тя въздъхна и покри лицето си с ръце. — Как ще кажа на Адам и Холи, че проиграх всичките им пари?

— Те знаеха, че нямат никакви гаранции.

— В гласа ти не се долавя никакво съчувствие. Ще ми трябват години, за да им се издължа.

Джак прокара пръсти през косата си, после взе чашата й и отпи глътка. Намръщи се и я остави.

— Те не очакват от теб това, тъй като планът е общ.

— Но именно аз съм тази, която загуби парите!

— Понякога се случва.

— Поела съм по пътя на губещите, Джак.

— Опитвах се да повдигна самочувствието ти.

— Самочувствие ли? — Лорел удари с юмрук една от възглавниците на дивана. — Не ми ги разправяй тези! Знам защо загубих. Играх твърде консервативно, нали?

— Може би малко…

— Паникьосах се. Просто се паникьосах. Рискувах, когато не биваше, и направих всичко, което ми беше казал да не правя. Знаех, че греша и въпреки това го правех.

Тя се наведе напред и прегърна възглавницата. Усети, че Джак гали косите й.

— Сигурно си ми ужасно ядосана — прошепна той.

— Не — отвърна тя. — Усещам се вцепенена.

— Ще ти мине. Нали знаеш какво казват за конете?

— Да не си посмял да сравняваш случилото се с падането от кон и правилото, че веднага трябва да го възседнеш отново!

— Абсолютно същото е. — Целуна я небрежно по слепоочието. — Ще се обадя тук-там, докато закусваш.

— Не съм гладна. — Лорел отказваше да стане от дивна. — И никакви игри повече. Приключих с покера.

Джак се изправи и я дръпна да стане.

— Това ще бъде само за упражнение. С чипове, без какъвто и да било натиск от моя страна.

Тя поклати глава и се опита да се отскубне.

— Не мисля, че…

— Изиграй само тази игра. — Джак я побутна към кухнята. — После ще решиш дали искаш да се изправиш срещу Конър.

Не разбра как я бе накарал да играе покер само няколко часа след последния й провал. Не можеше да повярва, че печели, но наистина беше така. Странно, когато се играеше с чипове — тя побеждаваше, а когато се залагаха истински пари — губеше. Лорел подреди висока колона от сини чипове и ги побутна към средата на масата. С края на очите си улови предупреждението на Джак, че става безразсъдна, но спечели и се усмихна самодоволно.

— Изчакайте за момент — каза играчът, представен й като Слим. — Трябват ми още чипове.

Колко мило от страна на Джак да открие такива чаровни мъже, с които да практикува. Сигурно им бе разказал пагубната за самочувствието й случка от предната вечер. Явно ги познаваше от добрите стари времена. Бяха четирима по-възрастни мъже и я наричаха малка лейди, както някога баща й. Забавляваха я с разни истории и Лорел искрено съжали, когато времето за игра приключи.

— Разорихте ме, малка лейди — каза Слим и събра остатъците от чиповете си.

— Благодаря — усмихна се тя. — Аз… Знам, че Джак ви е казал какво ми се случи предишната вечер и колко ужасно се чувствах. Високо ценя това, което направихте за мен.

— И би трябвало. — Слим посочи внушителната купчина чипове пред Лорел.

— О! — Тя махна с ръка. — Знам, че за вас играта не бе особено вълнуваща, но наистина оценявам това, че си загубихте времето, за да играете с мен за удоволствие.

Четири чифта очи се насочиха към Джак, после се спогледаха и изведнъж тя проумя.

— Май тези чипове струват доста повече, отколкото си мислех. Права ли съм? — вгледа се тя в Джак.

— Зависи какво имате предвид като казвате игра за удоволствие, малка лейди — отвърна един от тях.

Това бе ужасно!

— Джак… Кой плати чиповете ми?

— Аз.

Той изглеждаше безкрайно доволен от себе си и Лорел не знаеше какво да мисли. Не знаеше и какво да чувства. Беше смаяна. Нямаше представа колко струваха чиповете, но подозираше, че е цяло състояние.

— Ами… Благодаря, Джак.

— И аз съм бил на ръба на банкрута един или два пъти — каза Слим и си запали цигара. — Но невинаги след това съм постигал такива резултати.

— Не ми се искаше тя да изгуби хъса си.

— Някои казват, че ти си го изгубил.

— А ти как смяташ? — Джак продължаваше да се усмихва.

— Мисля, че ми се ще да поиграем още малко — засмя се Слим.

— Каня всички ви в петък на игра — каза Джак.

— Само нас ли?

— Възнамерявам да поканя и Конър Матисън. Познавате ли го?

Лорел осъзна, че Джак възнамерява да й организира игра с Конър. Не забеляза ентусиазъм в погледите на мъжете и си помисли, че ще откажат.

— Но, Джак, нали не искаш да кажеш, че желанието ти е тя да играе с него?

— Ами… Конър и… младата дама… имат сметки за уреждане.

Предчувствие за нещо интересно върна усмивките по лицата на четиримата.

— В такъв случай…

Лорел изчака да влязат в колата и се нахвърли върху Джак.

— Ти… Ти…

— Леко да не се задавиш!

— Аз можех да загубя!

— Но не загуби — ухили се той.

— Само ми кажи дали спечелих достатъчно, за да върна парите на Холи и Адам. — Беше й трудно да му се ядосва, когато изглеждаше толкова доволен.

— Да!

— О, не! — простена Лорел. — Не ми казвай каква сума се разиграваше. Не искам да зная.

— Много интригуваща промяна — чувстваш се ужасно и след като си победила. — В очите му танцуваха дяволити пламъчета.

— Хазартът не ми е в кръвта.

— Чудесно. Защото, Лорел… — Внезапно млъкна и изчака да го погледне. — Искам да ми обещаеш, че спечелила или загубила, ще се откажеш от по-нататъшни игри с Конър.

— Само с Конър ли?

— Говоря сериозно. — Усмивката му бе изчезнала.

— Но може и да не спечеля…

— Обещай ми — настоя той.

— Ти ми оказваш натиск! — възмути се тя. — Значи имам една-единствена възможност да го победя.

— Обещай или се обаждам на момчетата и отменям играта!

— Добре де! Не ми харесва, но съм съгласна.

Петък щеше да бъде нейният голям ден. Хрумна й още нещо. Тогава и дългът на Джак към Адам щеше да бъде изплатен и нямаше да има какво повече да го задържа в Далас.

Така в петък вечер всичко щеше да свърши и в събота Джак можеше да си върви. А дали щеше да го направи?

Десета глава

До петък вечер Лорел почти рухна от нерви. Холи я окуражаваше, Адам я предупреждаваше, Айви я информираше, а Джак я тренираше. Всички я съветваха да се отпусне и да се забавлява. С тези думи те искаха да я ободрят, да й кажат, че за тях не е важен изходът от двубоя. На всичкото отгоре Джак се бе отдръпнал от нея. Нямаше вече прегръдки, интимни разговори или каквито и да били нежности.

Конър вече няколко пъти се бе обаждал по телефона, за да сподели нетърпението си за предстоящата среща с онези мили мъже, с които тя се бе срещнала преди няколко дни.

Само че „мили мъже“ не бе много точно определение. Оказа се, че Слим, чието пълно име бе Слим Ричардсън, Би Джей Браун, Лейн Скот и Мак Андрюс са известни играчи на покер и притежатели на дялове в автомобилни компании в Тексас. Джак бе купил ягуара от Слим, с когото често играеха.

Бе седнала на кухненската маса и ядеше кисело мляко направо от кутията.

— Радвам се, че се опитваш да ядеш. — Джак се бе промъкнал в кухнята. Усмихна й се и взе кофичка мляко и за себе си. — Имаш ли нещо против?

Лорел поклати глава. Попитай го какви са плановете му, мислеше тя, не му позволявай да излезе от кухнята, без да ти е казал какво изпитва!

— Обичам кисело мляко с плодове — отвърна тя. — А ти?

— Прекалено е сладко. — Той разбиваше млякото с лъжица и се мръщеше на бучките в него.

Двамата сме несъвместими, каза си Лорел, като гледаше съсредоточено млякото си. Изведнъж то й се стори твърде студено и сладко.

— Предполагам, че няма да искаш да ми направиш омлет по мексикански?

— По това време? Ще ти го направя за закуска утре или в неделя. — Гледаше го с очакване.

— Добре. И без това не съм особено гладен — въздъхна той и остави кофичката на маста, после излезе от кухнята.

Не бе направил абсолютно нищо, за да я успокои. Дланите й се потяха и се чувстваше по-зле отколкото преди прослушване. Остави киселото мляко и отиде в кабинета. Джак преподреждаше игралната маса и столовете. Холи и Адам се караха. Айви стоеше с видеокамера на рамо.

— Можем да я закачим там. — Холи посочи тавана на кабинета. — Ще си мислят, че е камерата на алармената инсталация.

— Батериите ще се изхабят след час, Холи — обясни Адам с безкрайно търпение. Така беше свикнал с емоционалните й изблици, че използваше безизразния си глас на адвокат, докато разговаряше с нея.

— За какво е всичко това? — попита Лорел Айви.

— Холи иска да запише играта, „за да имаме кадрите на победата“. Това са нейни думи.

Семейството й я подлудяваше! Всичко се планираше до най-малката подробност. Дни наред обсъждаха с какво ще бъдат облечени и какво ще правят по време на играта — къде да застане Джак, къде да седи Лорел, къде да сложат масата, кога да бъдат почивките и какви мезета да поднесат.

Не я оставяха да се тревожи за каквото и да било. Щом влезеше в стаята по време на някое от дългите им съвещания, я избутваха и мило я молеха да си почива и да яде протеин.

Джак се държеше по същия начин. Тренираше я до изтощение, не се шегуваше, рядко се усмихваше. Понякога се вглеждаше в нея продължително, а тя не можеше да разбере какво мисли в момента…

Най-сетне мигът настъпваше. Щеше да застане лице в лице срещу Конър и да определи по-нататъшната си съдба…

Джак се чувстваше неспокоен. Вече бе облечен, седеше пред игралната маса и проверяваше различните позиции, докато всички останали си лазеха по нервите.

Лорел бе играла вдъхновено срещу собствениците на автомобилна компания, но Джак нямаше илюзии относно днешния ден. Щеше да бъде съвсем различно. Всеки от онези мъже бе играл с Конър и никой от тях не пазеше добри спомени. Лорел щеше да бъде подложена на кръстосан огън.

Джак въздъхна. Надяваше се тя да не го намрази. Бе се опитал да й покаже всички възможни рискове. Бе печелила, бе губила. Беше му обещала никога повече да не играе с Конър. Като гледаше сестрите й обаче, се чудеше дали Лорел ще удържи на думата си, след като той си тръгне. А той си тръгваше, нали? Нямаше причина да остава, но ако трябваше да бъде честен, щеше да признае, че мисълта да напусне Лорел го потиска и че желае да я вземе със себе си…

Вратата хлопна и на прага на кабинета се появи Лорел. Озари го с една от онези усмивки, които спираха дъха. Джак отвърна на усмивката й и нещо трепна в душата му. Пулсът му се ускори, дишането — също. Почувства се така, сякаш бе готов да се бие за нея.

Двамата трябваше да поговорят, и то колкото може по-скоро.

Бялата коса на Конър проблясваше на светлината, докато той събираше спечелените чипове. Айви, Джак, Холи и Адам се преструваха, че са ангажирани с обслужването, но Лорел знаеше, че те току-що бяха видели как тя загуби най-добрите си карти до този момент. Загубите вече не я изненадваха, но това, че загуби именно при предишното раздаване, я смая. Сякаш Конър знаеше какви са картите й. Недоумяващият й поглед инстинктивно срещна тъмните очи на Слим. В тях проблесна предупреждение и той посочи с жест да отворят една нова колода карта.

В дните преди решителната игра Лорел бе ужасно заета. Джак я учеше как да изчислява вероятности, за да е наясно дали да рискува, и как да прави разумни предположения за картите в ръцете на другите играчи. Този път се беше изложила, ала намираше утеха в мисълта, че не само тя бе загубила.

— Почивка — заяви Би Джей.

Конър го възнагради с бавен и внимателен поглед, който, както Лорел вече бе разбрала, означаваше, че е раздразнен. И тя искаше почивка. Липсата на опит си казваше думата, а играта бе изтъкана от напрежение. Изчисленията не й идваха веднага наум и тя откри, че използва знанията си по математика по-често откогато и да било, а това допълнително я притесняваше. Огледа се за Джак и видя, че той разговаря с някои от останалите.

— Вие, момичета, май не ме харесвате твърде много? — Мрачният глас на Конър опъваше нервите й. — Самият факт, че аз съм тук, а баща ви го няма, ви кара да ме мразите.

За щастие в този момент тя гледаше Джак и успя да се въздържи от рязък отговор. Лорел повдигна вежди и се обърна към Конър. Ама че безсрамие! Как смееше да споменава баща й? После проумя. Конър се опитваше да я ядоса, за да може това да се отрази на играта й. Но тя вече бе претръпнала. Щеше да се ядосва по-късно.

— Предупреждавах го да не лети близо до онзи кладенец.

— Така ли? — попита Лорел спокойно. В този момент усети, че силата е на нейна страна и напрежението си е отишло.

— Какво искаш да кажеш? — Някакъв мускул трепна на бузата на Конър, който злобно се бе втренчил в Лорел. Лицето й обаче изразяваше пълна невинност. В последвалата тишина той започна да се изчервява. — Ти и сестрите ти смятате, че съм постъпил зле с баща ви. Зная, че сте се обърнали към главния прокурор.

— Тогава сигурно знаеш и това, че според него ние сме сгрешили. — Лорел положи неимоверни усилия, за да наподоби усмивката на Мона Лиза.

— И ако поне малко приличате на баща си, вие със сигурност не му вярвате — прошепна Конър.

Той й бе предоставил идеална ключова реплика. Лорел реши да се възползва от ситуацията. Тя бутна стола си назад и се изправи.

— Аз съм дъщеря на баща си. — Обърна се и бързо тръгна към масата със сандвичите. Вече бе приключила с грациозната си походка. Невъзможно е да ходиш грациозно, когато коленете ти треперят. По средата на стаята усети, че й причернява, ала продължи да върви. Нямаше да си позволи да се препъне пред очите на Конър. Една фигура с неясни очертания се отдели от групата до сандвичите и я хвана за ръцете.

— Успокой се — промълви Джак. — Лицето ти е бяло като платно. Какво ти каза той?

— Опита се да ме извади от равновесие — усмихна се насила тя, — но не успя.

— Хм-м. — Джак я побутна към чиниите. — Слим смята, че последния път е трябвало да спечелиш.

— Така мисля и аз. — Лорел отхапа от най-вкусния сандвич, който бе яла през живота си.

— Направи ми услуга и наблюдавай Конър, когато раздава.

— За какво по-точно да гледам? — Тя спря да дъвче и очите й се разшириха от учудване.

— Не можеш… — Джак бавно пое дъх. — Гледай ръцете му, гледай картите, които получаваш, но не прави нищо.

Те си мислеха, че Конър мами! Тя преглътна, после посегна към чаша чай с лед.

— Някакви доказателства?

Джак поклати глава. Въздържаността му й подсказа, че Конър се приближава. Той мина покрай тях, кимна на Холи, която внасяше чинии със сладки, и направи комплимент на Айви. В очите на Холи се четеше омраза. Докато Лорел следеше с поглед Конър, Джак масажираше раменете й.

— Искам да си поговорим след играта. — Думите му прозвучаха зловещо.

Лорел нервно се обърна с лице към него. Той изглеждаше сериозен. Не приличаше на мъж, който иска да обсъжда съвместното си бъдеще с една жена. Ами да, това е, помисли си тя. Стомахът й се сви от отчаяние. Бе отгатнал чувствата й и искаше да я отхвърли внимателно и учтиво. Сигурно щеше да й каже, че са имали прекрасни мигове, но е настъпило времето всеки да поеме по своя път… Какви ти прекрасни мигове, боже мой, в една препълнена с хора къща! Лорел го погледна изпитателно, търсейки в очите му някаква нежност или поне намек за любов. Не откри нищо. Беше й студено, в устата й горчеше. Бързо отпи от чая, но буцата, заседнала в гърлото, й попречи да преглътне. Ако някога бе изпитвала съмнения относно чувствата си към Джак, сега те бяха изчезнали. Определено бе обзета от онази необуздана и страстна любов за цял живот…

Не можеше да си представи и ден без Джак. Щяха да й липсват закачките, чарът и неподправеният му ентусиазъм. Щяха да й липсват уроците му. Докато той я учеше на най-фините трикове в покера, те обсъждаха проблеми на психологията, стратегията, философията и математиката. Джак се разбираше със семейството й, изглеждаше страхотно във вечерно облекло и предизвикваше тръпки на желание по цялото й тяло. Какво повече би могла да иска от един мъж? Обвързване, хрумна й отговорът моментално. Двамата с Джак бяха обсъждали миналото си, но никога не говореха за бъдещето. Когато тя се бе върнала от Далас, нямаше никакви планове. И все още нямаше. Но бе готова да ги начертае заедно с Джак.

— Добре, ще поговорим — успя да се усмихне тя.

Той изглеждаше така, сякаш искаше да каже още нещо. Бог й бе свидетел, че и тя желаеше същото, но останалите играчи се упътиха към масата. Лорел прехапа устни и ги последва.

Какво ли искаше да й каже Джак? Чувстваше се объркана, когато седна на кожения стол. Би Джей бе настоял да си сменят местата с Конър. Мак изглеждаше така, сякаш по-скоро би се отказал от играта, отколкото да седи до Конър. Лейн се суетеше и Слим му подаде едно запечатано тесте.

— Ти раздаваш, Лейн.

Лейн разбърка картите и ги подаде на съседния играч да цепи. Играта започна. Лорел не можеше да се съсредоточи и установи, че играе ужасно. Мислеше само за предстоящия разговор с Джак. Бе сигурна, че той иска да се сбогуват. Как да го убеди, че има нужда от нея?

За нещастие след около час по-скоро тя имаше нужда от Джак. Купчината й чипове почти се бе стопила. Адам и сестрите й бяха спрели да се преструват на безразлични и я наблюдаваха, без да се усмихват. Конър раздаваше и Лорел го гледаше право в ръцете, но не забеляза нищо нередно. Погледна Джак, но той си наливаше чай. После погледна картите в ръцете си. Три валета. Ако имаше късмет, можеше да направи фул, ако ли пък не — щеше да има тройка. Без вале купа. Лорел реши, че е ужасно суеверна. Никой не залагаше преди нея. Когато дойде реда й, тя побутна няколко чипа в средата на масата. Дори не ги беше преброила. За нея чиповете нямаха парична стойност, те просто бяха чипове. Синьото струваше повече от червеното, а червеното — повече от бялото.

Може би не биваше така щедро да сипе сини чипове, ала те и без това бяха намалели значително. Усети някакво движение около себе си и вдигна очи. Джак се мръщеше. Нима тя грешеше? Беше й казал да наблюдава Конър и тя го бе послушала. Дали останалите бяха забелязали нещо, което тя бе пропуснала? Лорел преглътна, когато Конър с цинична усмивка отговори и вдигна залога. Когато сложи още чипове, за да остане в играта, почувства погледа на Джак. Стаята бе изпълнена с неестествена тишина.

— Има ли карти за смяна? — попита Конър. Лорел сложи на масата двете карти, които искаше да смени. Конър й даде две карти. Четворки. Сега тя имаше фул. Предзнаменование? Сигурно беше така. Не смееше да отмести поглед от картите си, сякаш ако вдигнеше очи, те щяха да изчезнат. Конър поиска една карта и каза:

— Твой ред е.

Нямаше нужда от напомняне и думите на Конър я подразниха. Бързо се опита да потисне яда си. Трябваше да се съсредоточи. Конър имаше повече чипове от нея. Бе сигурна, че ще я накара да заложи и последния си чип в тази игра, за да бъде принудена да се оттегли, ако загуби. Изведнъж й се прииска всичко да свърши — напрежението в отношенията й с Джак и сестрите й, подлите самоуверени погледи на Конър, шепотът на останалите… Бе й дошло твърде много.

— Заповядай, Конър. — С две ръце тя бутна всичките си чипове на пода. — Да ги увия ли като подарък?

Още преди да отдръпне ръцете си, Конър започна да отброява съответстваща на залога й купчина чипове. Не й се искаше да чака и тя обърна картите си.

— Фул от валета.

Конър безстрастно откри собствения си фул. Три попа и две деветки! Той бе спечелил! Странно, но Лорел изпита облекчение. Най-сетне всичко свърши…

— Почивка — обяви Би Джей.

Лорел протегна ръка на Конър, но я отдръпна, щом видя, че той се готви да я целуне.

— Бих искала да глътна малко свеж въздух — заяви тя и като заслепена прекоси коридора и излезе през задната врата. Почти веднага вратата се отвори и Джак застана до нея на малката задна веранда.

— Загубих — проговори Лорел първа.

— Зная.

Безчувствеността и облекчението започнаха да я напускат.

— Всичко свърши. — За нейна изненада гласът й бе дрезгав и несигурен. А тя си мислеше, че се справя със ситуацията.

— Знаеш ли защо загуби?

— Защото той имаше по-добри карти — незабавно отвърна Лорел и въздъхна: — Но аз държах три валета!

— Не съм изненадан. Най-вероятно Конър ти е дал добри карти, за да те подмами.

На Лорел й трябваха няколко мига, за да схване какво й казваше Джак.

— Смяташ, че е мамил? — Да загубиш бе лошо, но загуба поради измама бе направо непоносима! — Как?

— Конър е като машина. Не забеляза ли, че останалите се оттеглиха от играта?

— Но… — За малко да започне спор, но нямаше смисъл. Бе му обещала, че ще играе само веднъж с Конър. Въпреки измамата му, Лорел бе дала дума на Джак. — Предполагам, че неопитността ми е била очевидна.

— Да. — Джак се присегна и докосна тила й. Този жест бе предназначен да я успокои, разбира се, ала тя не можа да спре тръпките, които пробягаха по гръбнака й. Това й напомни, че им предстои сериозен разговор. Лорел се изви към него и сгуши глава на гърдите му. По-късно щеше да мисли за загубата. Джак не проговори, само галеше ръката й. Какво чакаше тя? Нали я биваше в подходящите реплики?

— Искаше да поприказваме, Джак.

Чу как той преглътна и си пое дъх.

— Нали си спомняш, че ми обеща повече да не играеш с Конър?

— За това ли искаше да поговорим? — Тя се отдръпна от него.

— Наред с други неща…

— Дадох ти честната си дума. Съзнавам, че това означава да изтърпя укорителните погледи на Холи и Айви като победена, но ти обещах. Ти винаги наблягаш на стойността на думата си. Защо тогава поставяш под съмнение моята?

— Лорел, не се съмнявам, че искаш да спазиш обещанието си. Само се чудя дали ще можеш да приемеш нещата такива, каквито са в действителност.

— Имаш предвид това, че той мамеше? Държах се прекрасно, не забеляза ли? — Скръсти ръце и скочи по двете стъпала надолу.

— Твърде добре. Очаквах…

— Какво? — Обърна се и погледна нагоре към него. — Писъци и скърцане със зъби ли?

— Нещо такова — кимна той.

— Вече съм голямо момиче. Мога да преглъщам загубите — промърмори тя. Джак я изгледа със съмнение. — Какво има?

— При тези обстоятелства се учудвам на въпроса ти — отвърна той и бавно слезе по стълбите.

— Нима искаш да наруша обещанието си? Трябва ти някакво извинение, за да останеш тук ли?

Джак пъхна ръце в джобовете на панталона си и вдигна поглед към звездите.

— Не знаех, че ми трябва някакво извинение.

— Не е необходимо. Но ти достатъчно ясно ми показа, че с нетърпение очакваш момента, в който ще си тръгнеш.

— Не е вярно.

— Май тъкмо това бе причината да ме накараш да обещая, че ще играя с Конър само веднъж. — За момент Лорел си помисли, че той няма да й отговори.

— Не ми се иска ти и семейството ти да бъдете обсебени от мисълта за Конър. — Джак подритваше малките камъчета по пътеката с върха на обувката си. — Не желая да гледам как губиш хиляди долари, опитвайки се да го победиш. Като спечелиш, няма да възмездиш злото, което смятате, че той е причинил на семейството ти.

— Което смятаме ли? Не ни ли вярваш? — Лорел неспокойно закрачи напред-назад. — Айви проучи Конър. Холи дочу някои неща. Адам има достъп до архивите на съда. Това не беше план, който измислихме само за да се забавляваме по време на коледните празници! — почти извика тя, ала после опита да потисне гнева си. Защо ли не престанеха да се заяждат?

— Зная. Просто смятам, че е време семейството ти да престане да живее с мисълта за миналото. — Гласът му стана по-силен в отговор на нейното викане. — Не искам да преследваш Конър по цялата страна, за да го предизвикаш на покер турнири.

Нима той мислеше, че тя ще прави именно това?

— Какво значение има за теб? — Тя вече крещеше.

— По дяволите, обичам те! — изкрещя той в отговор. — Не точно по този начин възнамерявах да ти го кажа…

Ехото от думите му отзвуча в настъпилата тишина, докато двамата се гледаха изпитателно един друг. Той я обичаше?!

— Страхувах се, че си играеш с моите чувства — промълви тя. — Мислех, че искаш да си тръгваш…

— Наистина искам да си тръгна — протегна ръка, за да погали бузата й, — но желая да те взема със себе си.

— Знаеш, че съм лудо влюбена в теб! — Лорел потрепери от щастие.

— Не, не го знаех — засмя се Джак и разпери ръце.

Лорел се хвърли в прегръдките му, после се повдигна на пръсти, за да застане срещу очите на Джак, носа му… и устните му.

— Аз съм направо обсебена от страстта си по теб — прошепна тя.

— Харесва ми как го казваш — прошепна й Джак в отговор.

Той се опита да я целуне, но Лорел бе толкова щастлива, че се засмя, отдадена изцяло на щастието си. Миг по-късно избухна в палав кикот.

— О, Джак! Само да знаех какви чувства изпитваш към мен, преди да седна да играя! Щях да бъда способна да се съсредоточа. Кой знае? Може би даже щях да спечеля!

Тя усети как тялото му се стегна и смехът й замря.

— Никога няма да го забравиш, нали?

Лорел знаеше, че той имаше предвид играта.

— Не, но това няма значение.

— Не ти вярвам. — Отново я притегли към себе си. — Ако бе победила, това щеше да бъде щастливият край, но Конър все още е между нас. Не е ли така?

— Твърде малко време е минало, за да ти кажа със сигурност. — Щом изрече думите обаче, Лорел осъзна, че лъже. Измамникът Конър все още бе тук. И тя имаше неуредени сметки с него!

— Видях лицата на сестрите ти. Те ще се опитат да те убедят да играеш с Конър отново.

Джак имаше право.

— Ще откажа! Нали ти обещах? — попита тя, като се опитваше да не мисли за Конър.

— Ще съжаляваш ли за обещанието си?

— Не — отвърна тя, докато все още можеше. Трябваше да бъде безумно щастлива — Джак я обичаше! Ала осъзнаването на този факт вече не караше сърцето й да пее от радост.

Цялата любов, която изпитваше към него, бе помрачена от омразата, която изпитваше към Конър. Не беше ли изстрадала достатъчно заради него? Ами яко той загуби от някой от останалите играчи? Това сигурно щеше да я накара да се чувства по-добре.

— Колко още ще продължи играта?

— Два-три часа — сви рамене Джак.

Лорел се измъкна от прегръдките му и го хвана за ръка.

— Да отидем да погледаме.

— Готова ли си да се изправиш лице в лице със сестрите си? — колебаеше се той, изучавайки я внимателно.

Лорел мислено си представи лицата на Холи и Адам. Парите, които бе загубила, бяха техни. Представи си и разочарованието на Айви, която бе поставила Лорел на пиедестал. Най-сетне усещането за загубата започна да я завладява и да изпълва душата й. Бе загубила, защото я бяха измамили — по същия начин, по който бяха мамили баща й в бизнеса. Тази измама бе коствала живота на родителите й. А сега, след толкова много тренировки, представлението бе свършило и Конър беше победил отново. И отново чрез измама!

За момент имаше сили да издържи на погледа на Джак, после стисна очи.

— Не мога да го понеса. Да загубиш е едно, но да те измамят е… Просто не е честно! — Гласът й бе отчаян. — Може би ако ме беше научил как да играя срещу измамници…

Джак я хвана за раменете и леко я разтърси. Тя усещаше напрежението му и знаеше, че му се иска да я разтърсва, докато мислите й се избистрят.

— Знаех си! — Той я пусна и сви ръцете си в юмруци. — Този Конър ще бъде като призрак между нас завинаги! Ще се караме заради него. Отново и отново.

— Това е, защото проблемът не е разрешен. — И никога няма да бъде разрешен, заради обещанието й.

— Но всичко щеше да е страхотно, ако беше спечелила, нали?

— Или ако Конър загуби таза вечер…

— Никакъв шанс! — изсумтя той презрително. — Нито едно от онези момчета никога не е побеждавало Конър.

— Но ти си го побеждавал!

До момента, в който видя замръзналото смаяно лице на Джак, Лорел не осъзна, че бе изрекла мисълта си гласно. Двамата стояха неподвижни, втренчени един в друг на лунната светлина. Въздухът бе мразовит и звездите сякаш трептяха.

Сърцето й заби по-бързо, докато тя очакваше Джак да каже нещо. Дълбоко в себе си бе знаела, че не е достатъчно добра да се състезава в онази група. Трябваха й месеци, а може би години опит. Джак обаче го имаше.

— Значи изплю камъчето. Искаш аз да играя с Конър, така ли, Лорел? Знаеш ли за какво точно ме молиш? — Гласът му бе дрезгав.

— Аз не…

— Не би могла да ме обичаш и да ме молиш да играя с него.

— Не те моля да играеш! Забрави го. — Една част от Лорел бе ужасена от мисълта, че дори и за миг бе допуснала мисълта Джак да предизвика Конър. Другата част й нашепваше, че ако наистина я обича, ще играе с Конър заради тяхното бъдеще.

— Ако не играя срещу Конър? Ти никога няма да ми простиш, нали? — Той сякаш мислеше на глас.

— Ще простя…

— Простя?

— Джак! Ти избра тази дума!

— Явно е съвсем подходяща.

Лорел се чувстваше изтощена и ядосана.

— Не мога да те излъжа и да кажа, че мисълта да играеш с Конър изобщо не ми е минавала през ума. Но разбирам твоето отношение към хазарта.

— Няма никакви гаранции — каза Джак. — Може и да загубя.

Дали той се безпокоеше, че е загубил тренинг? Нима се съмняваше в способностите си?

— Не би могъл да загубиш — окуражи го тя. — Ти си по-добър от всички играчи, събрани тук тази вечер. — Тръгна към него за да го прегърне, но той я отблъсна.

Наранена, Лорел го погледна. Изражението на лицето му бе каменно. Очите му светеха със стоманен блясък. Изглеждаше по същия начин като в нощта, когато я победи за урок.

— Как можеш да твърдиш, че обичаш някого и същевременно да го молиш да направи нещо, което знаеш, че ще му причини болка? Ако бях алкохолик, щеше ли да настояваш да пия шампанско на сватбеното ми тържество?

Лорел бе направила ужасна грешка! Джак не търсеше окуражаване. Какво си бе въобразила тя?

— Прав си — едва промълви тя. — Абсолютно си прав. Толкова много съжалявам… — Този път успя да го прегърне и целуне нежно по бузата.

Простенвайки, Джак впи устни в нейните и двамата се притиснаха един към друг за мълчаливо извинение и утеха.

— Успокояваш губещия, а, Хартман? — внезапно се разнесе гласът на Конър. Джак и Лорел се отдръпнаха бързо един от друг. — Играта започва отново. — Гледаше подигравателно ту единия, ту другия. — Има един празен стол.

— Не, благодаря — произнесе Лорел с твърд и ясен глас. В погледа й се четеше цялата омраза, която изпитваше към него. Може би ако се отдадеше на тази омраза, щеше да притъпи болката от загубата си.

Очите им за момент се срещнаха, после Конър погледна Джак. Лорел стисна ръката на Джак, за да му каже да забрави Конър. Колкото по-скоро всички се отърсеха от мисълта за него, толкова по-скоро щяха да се върнат към нормалния си начин на живот.

Двамата мъже обаче се изгледаха продължително, после Конър се обърна и се запъти към къщата. Като стигна вратата, спря с гръб към тях.

— Идваш ли, Хартман?

Джак погледна Лорел и отвърна без капка колебание:

— Пази ми стола. Сега идвам.

Единадесета глава

Лорел изчака Конър да затвори вратата и възкликна:

— Джак, недей, моля те! — Сграбчи ръката му. — Конър се опитва да те подмами да играеш с него. Винаги е искал да играе с теб, а не с мен!

Той гледаше красивото й изразително лице. Бе съзрял омразата, изписана на него, когато тя гледаше Конър и надеждата, която припламна и угасна, щом той се съгласи да играе. Протестите й звучаха искрено, но Лорел, разбира се, бе добра актриса.

— Сега желанието му ще се изпълни. Твоето също.

— Но той мами!

— Това не те тревожеше особено, когато преди няколко минути ме помоли да се включа в играта.

— Никога не съм те молила…

— Напротив. — Джак бе уморен от празните приказки и от спора им. — Тези огромни кафяви очи ме гледаха и ми казваха: „Моля те, Джак, моля те, играй заради мен“.

— Вече ти се извиних! — промълви тя с наведена глава.

— Зная. Говорихме толкова много за играта, за твоите и моите възможности, че вече ми се повдига.

— Тогава да се откажем!

— Добре. — Той кръстоса ръце пред гърдите си и зачака. — Можеш ли да забравиш играта?

— Не…

— Значи всеки път, когато мълчиш, ще се чудя дали не си мислиш за тази игра. Винаги, когато се сетиш за семейството, ще си я спомняш. Щом ме погледнеш, тя ще ти е пред очите.

— Да не мислиш, че нямам други интереси?

— Ще ме обичаш ли повече, ако спечеля?

— Надявам се, че се шегуваш! — Изглеждаше вбесена. — Моите чувства към теб нямат нищо общо с покера!

— И какво ще стане, ако загубя? Все още ли ще ме обичаш?

— Всъщност точно в този момент… — започна Лорел, но той я прекъсна:

— Изобщо не си сигурна дали ме обичаш.

— Не това щях да кажа!

— Няма значение. — Бе получил отговора… Тя му бе споменала, че е луда по него, но не каза: „Обичам те, Джак“. — Става въпрос за това дали изобщо ще играя, а не дали ще загубя, или ще спечеля.

Беше твърде глупаво от негова страна да признае, че я обича. Но кой би могъл да й устои? Спомни си потиснатата жена, която предизвика съчувствието му. Спомни си преобразяването й в прекрасна, но удивително несигурна в себе си пеперуда. Той бе възвърнал самочувствието й и бе убедил и нея, и себе си, че е желана. Джак се обърна и влезе в кабинета. Атмосферата му бе позната… Застана зад стола, който Лорел бе освободила, и пое дълбоко дъх, зашеметен от връхлитащите го спомени. Седна и се предаде на усещанията си.

Когато Лорел отново влезе в кабинета, мъжете вече бяха изиграли няколко рунда. Джак почти не й обърна внимание, защото не можеше да си позволи да се разсейва. Връхлитаха го всички стари усещания, с които се бе борил толкова дълго — очакването на добри карти, разочарованието от загубата, удовлетворението от победата. И безспорно — насладата от играта. Стана му страшно. Беше играл само половин час, а години самоограничаване се бяха заличили. Защо се съгласи да играе? Дали Лорел не го бе използвала?

Сега раздаваше Конър и Лорел забеляза, че никой не залага. Това не притесни белокосия мъж и той прибра встъпителните чипове. Джак гледаше мрачно, а Лорел се чувстваше ужасно.

— Джак ме мрази — прошепна тя на Холи.

Холи го изгледа, преди да отговори:

— Изненадана съм, че играе, след като ни предупреди за измамата на Конър.

— Вината е моя. Обсъждахме играта и аз казах, че ми се иска някой да го победи. Само Джак би могъл.

— Ти си го помолила да играе?!

— Конър го попита, но…

Всъщност Лорел се самозалъгваше. Джак играеше заради нея. Тя така бе хленчила! А ужким се смяташе за актриса! Не можа ли да го убеди, че Конър вече не я интересува?

Темпото на играта се засили. Мъжете общуваха с кратки остри реплики. След около час пред Джак имаше огромна купчина чипове, почти колкото тази пред Конър.

— Аз приключих — заяви Би Джей. — Какво ще кажете за едно питие?

Всички се съгласиха и мълчаливо тръгнаха към бара.

— Джак може да спечели! — прошепна Айви.

— Това не е важно! — сопна й се Лорел.

— Какви ги говориш?

В този момент Джак мина покрай тях и Лорел тръгна след него, ала той не й обръщаше внимание.

— Джак, откажи се! Игра достатъчно — каза тя умолително.

— Как така достатъчно? — Очите му се присвиха. — Не съм му взел всичките пари. — Тонът му бе груб, а лицето измъчено.

— Не искам да играеш повече! — Задавиха я сълзи.

— Ами! — Джак изпи последната глътка газирана вода.

— Не! Не искам! — Напрегнатият й шепот привлече няколко погледа. — Не ми пука дали ще спечелиш, или ще загубиш!

— Наистина ли? — Говореше с безразличие и от очите й потекоха сълзи. — Какво представление! — Той се обърна и се върна на масата, за да продължи играта със сурово изражение.

Представление ли?! Нима си мислеше, че тя играе? Това не бе нейният Джак! Нейният Джак имаше заразителна жизненост, остър ум и прекрасно чувство за хумор. Но онзи Джак си бе отишъл и тя може би никога нямаше да го види отново…

Един по един другите играчи се оттегляха, ала продължаваха да гледат надпреварата между Конър и Джак. Слим беше застанал до Лорел и сестрите й и промълви:

— Конър умее да се изплъзва, но Джак ще го спипа.

Тя се усмихна — отначало едва-едва, но после широка усмивка озари лицето й, защото Джак я погледна. Чудесно! Щом той искаше да играе, Лорел щеше да му покаже, че го подкрепя с цялото си сърце. Ще му се усмихва и ще го окуражава! И наистина, всеки път, щом Джак я погледнеше, тя му отвръщаше със същата лъчезарна усмивка. Виждаш ли, опитваше се да му каже, изходът наистина няма значение…

— Усмихваш се така, сякаш рекламираш паста за зъби — прошепна Айви.

— Опитвам се да покажа на Джак, че сме с него. Как си мислиш, че ще се чувства, ако вижда помръкнали лица?

— Права си. — Тя махна на Джак.

Холи също успя да се усмихне, а Адам му показа с ръка знака на победата и се оттегли в кухнята.

Я ги виж ти, мислеше ядно Джак, всички са лъчезарно усмихнати, сякаш е на път да унищожи Конър! Бе разочарован от всички и особено от Лорел. Искаше да се измъкне. Дори това, че Конър бе престанал да лъже, нямаше значение.

Картите му не бяха нищо особено. Погледна Лорел. Глупавата й усмивка го дразнеше и той заложи огромно количество чипове, за да я ядоса. Конър отговори и вдигна залога. Джак — също. Беше истински идиотизъм. Чиповете бяха за хиляди долари!

— Серви — каза Конър.

Джак поиска две карти. Лорел, Айви и Холи продължаваха да се усмихват. Какво им ставаше? О, те искаха да им повярва, че не ги е грижа дали ще загуби, или ще спечели, проумя най-сетне той. Погледна Лорел право в очите, за да е сигурен, че тя го наблюдава, и бутна всичките си чипове към средата на масата. Очите й леко трепнаха.

Конър седеше напълно неподвижно. Можеше да отвърне на залога и все още щяха да му останат чипове. Джак почти се разкая за импулсивния си жест. Бе нарушил всички правила. Видя как Конър го изучава внимателно.

Джак чу ръкопляскания и смях. Беше спечелил! Изпита огромно желание да му вземе и последния чип. Конър не разбра, че Джак беше блъфирал, и бе потресен от огромната си загуба и объркан от смяната в стила на игра на Джак. А той с всяко следващо раздаване ставаше по-дързък.

— Във вторник вечерта ще играя в Хюстън — каза Конър и се надигна. — Ще дойдеш ли?

Джак тъкмо щеше да се съгласи, когато чу гласът на Лорел:

— Съжалявам, Конър, зает е. — Лорел го обгърна с ръце и го целуна по врата.

— Да, зает съм, но какво ще кажеш за още едно раздаване сега?

В стаята се възцари тишина. Прегръдката на Лорел се стегна. Джак я отблъсна леко и хвърли картите през масата, като гледаше Конър втренчено.

— Ти раздаваш.

— Джак! — Лорел бе на ръба на истерията.

— Джак! — В гласа на Адам звучеше предупреждение.

Холи и Айви стояха с отворени уста, без да обелят и дума. Конър седна и разбърка картите. Джак улови погледите на публиката и с жест ги покани да гледат внимателно. Те се приближиха. Конър подаде колодата, но Джак само веднъж почука с пръст по гърба на картите. Повдигнал вежди от изненада, Конър започна да раздава.

Джак го гледаше втренчено в ръцете. Моментното разсейване при разбъркването на картите и отказът на Джак да сече, биха съблазнили и честен човек. А Конър изобщо не беше честен. Една… две… Ето го. Почти незабележими движения показваха, че Конър пазеше най-горната карта за себе си и раздаваше картите под нея. С един удар Джак прикова китката на Конър към масата и той извика от болка. Една от жените изпищя.

Джак се усмихна.

— Не и този път. — Отдръпна се леко назад, за да може всеки да види, че десният палец на Конър е спрян в момента, когато издърпва картата.

— Песента ти е изпята, Конър. — Слим обърна картата, която Конър пазеше за себе си. Поп!

— Достатъчно, Хартман! — Измамникът се облегна назад. Изгледа всички един по един. — Кажете си цената. — Явно вярваше, че ще успеят да се споразумеят.

Всички погледнаха Джак, а той — Лорел. Тя гордо вдигна глава и изрече много бавно, като натъртваше на всяка дума:

— Животът на баща ми. Животът на майка ми. Репутацията на семейството ми. Семейният бизнес.

— Всичко това е в миналото! — сопна се Конър.

Джак погледна към мъжа с посребрени коси.

— Това се отнася и за дните ти като играч на покер. В очите на Конър се появиха първите признаци на паника.

— Аз съм заможен човек и…

— И измамник — прекъсна го Лорел. — Измамниците не са добре дошли тук. — Тя отиде към вратата и я отвори широко.

Джак се усмихна. Лорел бе непоправима! Конър все още седеше до масата, опитвайки се да запази достойнството си.

— Моля ви!

Джак повдигна вежда и с поглед запита останалите, въпреки че добре знаеше каква ще бъде присъдата им. Всички бяха заможни и играеха покер, защото им харесваше. След днешния ден Конър никога нямаше да има достъп до покерния елит. Слим отговори вместо всички:

— Това не е първата ти измама, Конър. Но за първи път те хванаха.

Плахата надежда в очите на Конър угасна. Той знаеше, както и всички останали, че още от утре ще му бъде отказана каквато и да е свястна игра. Стана сковано от стола и се запрепъва към вратата. Като стигна до нея, се обърна и погледна Лорел.

— Наистина го предупреждавах да не лети към онзи кладенец!

Тя извърна глава, по лицето й се стичаха сълзи. Без да се обръща назад, Конър изчезна в тъмнината на нощта. Айви и Холи изтичаха към вратата и я затръшнаха. После трите сестри се прегърнаха.

Джак пое дъх.

— Е, достопочтени дами, унищожих вашия зъл демон. — Те обаче не го чуха. — Сега ще трябва да се преборя с моя…

Не чуха и това…

— Джак, там ли си? Ела да празнуваш с нас! — извика Лорел от прага на стаята му точно в мига, в който той измъкваше дрехите си от гардероба и ги пъхаше в куфарите. — Тръгваш ли си?! — Не можеше да си тръгва, изтръпна тя.

— Не е ли време?

— Трябва да поговорим… за нас.

— Спести си сцените. Получи повече от това, което искаше.

— Не, не съм! Искам теб!

— Ти изобщо не знаеш какво искаш. — Той я изгледа с отвращение, затвори куфарите и изключи компютъра си.

— Къде отиваш? — Лорел се чувстваше безсилна.

— Далеч от изкушението. — Презираше себе си.

— Нека дойда с теб!

— Не, благодаря. — Затвори портативния компютър с трясък.

Какво повече можеше да му каже? Колкото по-твърдо бе желанието на Джак да си тръгне, толкова по-ясно й ставаше, че иска да го задържи. За по-малко от половин час той бе унищожил всяка следа от пребиваването си в тази стая.

— Спри! — Лорел преглътна гордостта, която й бе помагала да преживее в Калифорния. — Ти каза, че ме обичаш.

— Не ми го натяквай!

— И аз ти казах, че те обичам.

— Не, не си. — Джак сграбчи два куфара.

Това ли бе проблемът?

— Наистина е така. Наистина те обичам!

— Ще ми помогнеш ли с багажа? — не трепна той.

— Не. — Лорел седна върху най-големия куфар. Джак тръгна надолу по стълбите, а когато се върна, я изгледа мълчаливо, метна един сак на рамо и излезе от стаята. Не остана нищо, освен куфара, който Лорел бе превзела.

— Ще станеш ли от това? — попита той, след като се бе изкачил по стълбите за трети път.

— Не. Докато не поговорим за нас.

— Никога не е имало „нас“ — въздъхна Джак. — Това е илюзия, която ти създаде. Не искам илюзии, искам истинска жена.

— Аз съм истинска! — Нима покерът бе изкривил мисленето му?

— Какви са плановете ти сега, след като Конър е победен?

— Ами… Нямам планове.

— Какво искаш да правиш с живота си?

Да бъда с теб, помисли си Лорел, и с болка осъзна, че не бе успяла да го убеди в искреността на чувствата си. Джак поклати глава, приемайки мълчанието й за нерешителност.

— А сега — последно предупреждение. Махаш се от багажа ми или ще те бутна!

— Няма да се преместя, докато не ми дадеш възможност да обясня.

— Добре. — Той клекна до нея.

Лорел отвори уста, за да каже нещо, но Джак издърпа куфара и тя падна на пода.

— Хей! — изгледа го вбесена тя. Той тръгна надолу по стълбите. Лорел скочи и се затича след него с викове: — Ти бягаш, Джак! — Разбута сестрите и зет си, които се бяха събрали в подножието на стълбата, и продължи да го преследва. — Ще те преследвам, докато ме изслушаш!

— Най-напред ще трябва да ме намериш.

— Ти ме обичаш!

— Ще го превъзмогна! — Вмъкна се в ягуара и затръшна вратата.

Лорел започна да чука по прозореца, докато той го отвори.

— Няма да ти позволя!

— Ще ти дам един съвет. Реши какво ще правиш с живота си. — Запали мотора и нагласи огледалото.

Значи щеше да си замине просто така! Лорел се наведе към вътрешността на колата и го целуна. Отначало Джак се съпротивляваше, после обгърна тила й и устните му се впиха в нейните. Това събуди в нея искрица надежда. Внезапно обаче той се отдръпна.

— Дори не искам да те видя повече — каза тихо той, после се обърна напред и стисна волана.

— Ти ме обичаш, Джак. Не можеш да ме оставиш!

— На твое място не бих се обзаложил!

— Колко път има до там? — Лорел изгледа посивелия мъж, който теглеше някакви кукички на кантара.

— Километър и половина до два. Зависи откъде ще минеш.

— Къде е пътеката? — Лорел излезе от магазина за риболовни принадлежности и погледна към гъстата гора.

— Където си избереш. — Мъжът избухна в смях.

— Как да намеря хижата? — попита тя и се върна при тезгяха.

— Върви на северозапад, докато се натъкнеш на нея. — Без дори да си избърше ръцете, той измъкна един компас от пластмасова кутия и й го подаде.

— Благодаря. — Лорел пое черния диск с усмивка.

— Четири долара и деветдесет и пет цента.

— О! — Тя кимна и отвори портмонето си.

— С това ли си обута? — Посочи ботушите й от щраусова кожа.

— Нямам нищо по-подходящо — троснато му отвърна Лорел.

— Премери тези. — Подаде й чифт туристически обувки и два чифта дебели чорапи.

Докато Лорел ги мереше, на тезгяха се появиха раница и яркооранжева грейка. След като си избра и една туристическа тояжка, тя плати и тръгна. Оказа се, че гората не е чак толкова гъста, колкото предполагаше. Само че един час по-късно се задъхваше под тежестта на раницата и й беше студено. Имаше чувството, че краката й тежат цял тон с тези туристически обувки. Спря, за да си поеме дъх, и усети мирис на пушек. Значи наоколо имаше някой. Тя свери посоката с компаса и продължи напред.

Миг по-късно съзря хижата и спря. Дали това бе бараката на Джак или къщата на някой ловец, зажаднял за женска компания? Навреме се сети, Лорел, ядоса се тя на себе си. Смъкна раницата от плещите си и тихо, само с тояжката в ръка, се доближи до постройката. Шумата заглушаваше стъпките й и тя се прокрадна до един прозорец и се повдигна на пръсти, за да надникне. Видя някакъв мъж с брада и извика. Хвърли тояжката и започна да тича. Или по-скоро се опита, защото тежките туристически обувки забавяха движенията й и когато се опита да прескочи един пън, се спъна и падна. Две ръце обгърнаха раменете й и я вдигнаха. Тя започна да рита във въздуха.

— Хей! — Отскубна се и седна на земята. Обърна глава и видя брадясало лице със зелени очи с цвят на доларова банкнота.

— Джак? Слава богу! Не те познах… с тази брада.

— Какво правиш тук? — усмихна се той.

— Опитвам се да бъда истинска жена. — Стана и започна да отърсва полепналите по дрехите й листа. — Жена, която знае какво иска и преследва целта си. Агресивна, независима — тя сви ръката си, за да му покаже мускула си — и силна.

— Не ми трябва супержена.

— Слава богу! Не мога да прескачам високи пънове.

— Влизай вътре.

С припрени движения Лорел грабна раницата, метна я на гърба си и го последва в хижата. Състоеше само от една стая и баня и бе обзаведена небрежно. Компютърът изглеждаше съвсем не на място тук. Лорел седна на скрина, който бе най-близо до огъня, за да се сгрее. Джак я наблюдаваше с ръце на кръста.

— Какво е това с брадите и карираните ризи? — посочи облеклото му тя. — Специална мъжка униформа ли е?

— Как ме намери? — попита той, без да й отговори.

— Двете с Айви мислихме дълго и упорито. Прочетохме купища книги за психологията на наранените представители от мъжки пол и ограничихме търсенето само до няколко възможности.

— Обадила си се на майка ми.

— Прекрасна жена! Тя иска внуци.

— Какво си й казала? — простена Джак.

— Че ще направя всичко, което зависи от мен. — Гледаше го съвсем невинно.

— Добре, Лорел. — Присви очи и седна на единствения стол. — Защо си тук? И какъв е този багаж? — Той подритна раницата с крак и вътре нещо изтрака.

— Ако не ми беше отворил вратата, възнамерявах да те подмамя навън с миризмата на омлет по мексикански.

Той прехапа долната си устна, за да не се разсмее, и кимна.

— Можеше да свърши работа. А после?

— Щях да ти кажа какво възнамерявам да правя с живота си.

— Е, добре. Какво възнамеряваш да правиш с живота си? — В тона му се долавяше сарказъм, но Лорел смело отговори:

— Двете с Айви направихме списък на всичко, което мога да правя — имам диплома за мениджър, учила съм актьорско майсторство, бива ме за търговец и мога да украсявам коледни елхи. — Млъкна за миг, очаквайки той да се засмее. Нищо подобно. Затова продължи: — Така че… — Бръкна в джоба си и извади една малко поизмачкана визитка. — Ето.

Джак прочете картичката.

— „Лорел Хол — посредническа агенция за наемане на актьори“?

— Да. Винаги съм успявала да посоча най-подходящия човек за дадена роля, а така или иначе се оказа, че не съм достатъчно добра, за да бъда актриса. И въпреки това ще се наслаждавам на актьорското майсторство.

— Ти нямаш никакъв опит.

— Напротив, имам! Вече предложих Айви за реклама на шампоани. — Видя недоверчивата му усмивка.

— И…?

— Не стана, но две момчета й се обадиха вкъщи!

Джак се ухили и поклати глава.

— Моите поздравления. Желая ти успех.

— Следващият ми ангажимент е организиране на една сватба. Налице са булката, кумовете, шаферката и майката на младоженеца. — Прехапа устни. — Знаеш ли, ти си идеален за младоженеца… — При последните думи гласът й изневери.

— Лорел, не мога да се оженя за теб!

Усети съжалението в гласа му и затвори очи. Колко унизително! Джак докосна ръката й.

— За никого не бих могъл да се оженя. Не и след като участвах в онази игра. Какво ще стане, ако отново се пристрастя към хазарта?

Лорел отвори очи и видя изписаната на лицето му болка.

— Ще се постарая да не ти оставям свободно време — каза тя с прегракнал глас.

Нещо проблесна в очите му, но после угасна.

— Ти заслужаваш нещо по-добро.

— По-добро от идеално?

— О, Лорел… — Пръстите му колебливо погалиха страните й. — Не мога.

— Въпреки че ме обичаш?

— Именно защото те обичам.

— Не искам да се бориш със себе си сам. Освен това двамата ще бъдем страхотен екип. Притежаваш вроден талант да управляваш парите на другите. Знам, че искаш да бъдеш независим брокер, но можем да ползваме моя офис. Аз ще помагам на актьорите да печелят пари, а ти ще им помагаш да ги харчат. — Лорел можеше да се обзаложи, че идеята му харесва.

— Това звучи…

— Идеално! Ти искаш да правиш именно това.

— Дори повече, отколкото можеш да си представиш.

Сърцето й заби по-бързо.

— Щом картите ще управляват живота ти, остави ги те да решат вместо теб.

— Какво имаш предвид?

Лорел извади от чантата си тесте карти и започна да ги бърка.

— Само още една игра.

— Не! Не ме ли чу какво казах преди малко? — Джак събори стола си от яд.

Лорел спокойно продължи да разбърква картите.

— Цепи — каза тя.

— Не!

Тя сви рамене и пръсна картите върху полираната повърхност на дървената маса.

— Само една игра с по една карта. Ако е силна — женим се и живеем щастливо до края на дните си. Ако е слаба, тръгвам си незабавно. — Подпря лакти на масата и зачака отговора му.

— Това е лудост! Оставяш картите да решат бъдещето ти!

— А ти не правиш ли същото? Така поне имаме шанс.

Джак закрачи напред-назад из стаята, като си мърмореше нещо под носа. Накрая избухна:

— Как може един брак да се гради на хазарта?!

— Джак, скъпи, бракът е най-голямата лотария.

Той се колебаеше. Стискаше ръце в юмруци, после ги отпускаше, накрая с твърди крачки се доближи до масата.

— Ако изтегля силна карта, се женим, ако е ниска, си тръгваш — повтори той думите й. Тя кимна. — Ти май блъфираш.

— Хайде, тегли.

— Добре — съгласи се Джак, след продължително колебание.

— Помни — усмихна се тя бавно, — че валетата са най-силните карти. Каквото и да се случи.

— Каквото и да се случи — повтори той и изтегли една карта. Беше вале купа. — Не мога да повярвам! — Джак протегна ръце към нея. — И ако това не е съдба… — Не успя да довърши мисълта си, защото Лорел се хвърли в обятията му.

Милваха се ненаситно като влюбени, които дълго време са били разделени. Лорел целуваше лицето на любимия мъж.

— Джак, обичам те. Искам да изясня това веднага, за да не ме обвиниш, че не съм ти го казала.

— Никога не съм преставал да те обичам… Дори когато ти бях ядосан. Ти го знаеш, нали?

— Да, но все пак е приятно да го чуя — усмихна се Лорел.

— Държа да ти кажа още нещо. Това бе последната ми игра.

— Добре. — Тя посочи с ръка огнището. — Защо тогава не изгорим картите, така както аз изгорих роклята си за прослушване?

Той се съгласи и Лорел бързо събра картите. Коленичиха пред огъня.

— Ще си запазя само тази. — Джак вдигна валето купа, което бе изтеглил. — Все още не мога да повярвам. Хей, спомняш ли си онзи филм с Джеймс Бонд, в който той прелъстяваше гледачката на карти и… — Изведнъж млъкна и изгледа Лорел подозрително. Тя се опита бързо да хвърли картите в огъня, но Джак я сграбчи за китката. — … и в колодата имаше само една и съща карта — продължи той, като стисна толкова здраво ръката й, че тя изпусна картите. Те се разпиляха по пода. Всичките бяха вале купа. Лорел не смееше да помръдне. — Ти ме измами!

— Предпочитам да го наричам подсигуряване на залога. Освен това ти каза „каквото и да се случи“ — напомни Лорел. — Ще спазиш ли обещанието си?

Тя затаи дъх.

Внезапно той се засмя, хвърли картата, която държеше, наведе се към нея и отвърна:

— Можеш да се обзаложиш!

Дванадесета глава

— Какво искаш да кажеш с това, че няма да си облечена в бяло! — избухна Холи.

Лорел заведе сестрите си в пробната на Нойман-Маркус. Холи потъна в мекия диван, като разтриваше огромния си корем.

— Отново ли подготвителни контракции?

— Доктор Хикман казва, че имам още поне една седмица до раждането. Слава богу, защото нямам намерение да се занимавам с бебета преди сватбата ти.

— До която остават само два дни.

— Да. Вече е твърде късно за всякакви шегички.

Лорел бързо погледна към Айви и преглътна.

— Не се шегувам — каза тя и седна до Холи.

— Разбира се, че се шегуваш — настоя Холи. — Поръчах роклята ти още преди няколко седмици. Прекрасен сатен с ръчна бродерия и дълъг дантелен шлейф.

— И аз отмених поръчката преди седмици.

— Искаш да кажеш, че си променила поръчката?

— Отказах я. — Лорел наблегна на думите си. Като чуеше останалото, Холи сигурно щеше да запищи.

— Ти се отказваш от сватбата! — Бъдещата майка нервно се хвана за корема.

— Не, ще се женим в презвитерианската църква, както беше по плана.

— Но роклята бе разкошна!

— Да, наистина, но… не отговаряше на моето амплоа.

— А какво отговаря на амплоато ти?

— Ами, нещо… — Лорел започна да ръкомаха нервно — по-драматично, по-необикновено, по-…

— Червено — вмъкна Айви.

Лорел й хвърли убийствен поглед, който Холи моментално забеляза.

— Какво си направила?

— Нали знаеш, че двамата с Джак откриваме агенцията „Хартман“ в Лос Анжелис? — Холи кимна измъчено, а Лорел продължи: — Рекламата е безумно скъпа. Нямам никакви клиенти, затова ми трябва нещо впечатляващо.

— О, не!

— Червеното винаги е било любимият ми цвят и… прекрасно се връзва с идеята за сърцата във фамилията ни.

— Какво имаш предвид? — попита Холи панически.

— Ами, нали знаеш, Хартман, купи, сърца… Годежният пръстен е с диамант във формата на сърце — обясни Айви.

— Възнамерявам да има червено навсякъде. То ще бъде моят фирмен знак — продължи Лорел с надеждата, че бурята ще се размине. — Изпратили сме покани на хора с положение…

— И на някои, на които Лорел иска да създаде положение — вмъкна Айви и си спечели още един ядосан поглед.

— Изпратихме съобщение за пресата. Джак ми помогна да го напишем. Мисля, че и на него Холивуд му е в кръвта.

— Разбирам — премигна Холи. — Опиши ми роклята си.

— Спомняш ли си червената рокля, която носих на тържеството по случай Нова година? Тя е любимата на Джак.

— Това не означава, че трябва да се жениш с нея!

— Идеята беше негова! Ще има и подходящо було.

Холи присви очи и започна упражненията си по дълбоко дишане.

— Контракции ли? — попита Айви.

— Не, стрес — едва изговори Холи. — Сигурно схващаш, че прасковеният цвят на роклите ни с Айви няма да върви с нахално червеното и лъскавите мъниста?

— Промених и това. Все пак сватбата си е моя. Ти вече си имала своя сватба и си на път да родиш бебе.

— За щастие — промърмори Айви.

В този момент влезе моделиерката.

— Не се тревожи толкова много, Холи. — Лорел разопакова две красиви рокли от бял шифон и една червена. — Подбрала съм и подходящи цветя.

— Облечена в бяло? — Холи посочи дрехата. — Бременна в деветия месец и облечена в бяло?

— Двете с Айви имате еднакви рокли. Виждаш ли платката и бастите, те правят гънки, които…

— Ясно — започна Холи с глас на мъченица. — Решила си да използваш за реклама вместо човечето на Мишелин собствената си сестра!

— Не виждам особена разлика между тумбеста праскова и един бял Мишелин!

След това нарочно облече роклята си и сложи червения воал.

— Всички ще ме зяпат! — заопява Холи.

— Никой няма да зяпа теб. Аз съм булката.

Моделиерката закрепи обсипаното с мъниста венче и червения воал върху главата на Лорел, а Холи се усмихна.

— Не мога да повярвам, че наистина го правиш — изквича Холи, щом лимузината зави зад ъгъла.

— Усмихвай се, Холи! — Лорел махна с ръка и изпрати няколко въздушни целувки към фотографите, които се бяха скупчили пред църквата.

— Не мога! — Едва потиснато ридание спря потока от думи на Холи. — Ще приличам на изхвърлен на брега кит, докато се опитвам да се измъкна от тази вулгарна кола!

— Откога белите лимузини са вулгарни?

— Откакто са облепени целите с червени сърца.

— Глупости! Айви, взе ли вестниците?

— Тук са. Холи, можеш ли да се изкачиш сама по стълбите, или да кажа на шофьора да ти помогне?

— Това не е сватба, а истински цирк! — запротестира Холи.

— Искам целият свят да разбере за нас с Джак.

— Май успявате — промърмори Айви.

— Съжалявам, че съм такъв мърморко, но днес не съм си починала нито за миг. Не успях дори да хапна, а и тези контракции…

— О, Холи, защо не ни каза? — възкликна Лорел.

— Това е твоят ден. Не искам да ти го разваля. — Тя докосна диамантената огърлица на шията на Лорел. — Колието на мама изглежда чудесно дори и с тази рокля.

Шофьорът отвори вратата и Лорел се усмихна на сестрите си.

— Хайде, не искам да карам Джак да чака!

— Оттук, госпожице Хол!

Лорел се усмихваше широко под светлината на светкавиците. Повдигна с ръка полата на роклята си и изкачи стълбите със сияещо лице, оградено от червения ореол на булото. Джак, облечен с черен смокинг и червена папийонка, я чакаше на най-горното стъпало и протягаше ръка към нея. Тя я хвана и усети топлината му.

— Обожавам тази рокля — прошепна той. — Но не и наполовина колкото жената, която я носи.

Лорел бе опиянена от щастие и Джак трябваше да я ощипе, за да й напомни къде се намират. Щом влязоха в църквата, в ръцете й хвърлиха букет бели цветя с формата на сърце. Джак и Лорел бяха следвани от сестрите й, които носеха същите букети, само че в червено. Бавно се приближиха към олтара.

За Лорел церемонията бе хаос от усещания и звуци.

Напълно забравила нетрадиционното си облекло, тя откри, че е трогната до сълзи. Дори за миг не се усъмни, че двамата с Джак ще бъдат щастливи до края на дните си. Щом всичко приключи, Джак, Айви и Лорел се скупчиха в преддверието.

— Къде са Холи и Адам? — попита Айви. — Те не ни ли последваха?

Джак и Лорел се спогледаха, после отместиха очи към вътрешността на църквата. Видяха Холи превита на две на една пейка и Адам, коленичил до нея.

— Трябва незабавно да я откараме в болницата! Започнали са родилните болки и доколкото разбирам, това е станало още в началото на деня.

— Извинявай, Лор… — От болка Холи не можа да довърши.

— Тя издържа цялата церемония, после се отпусна и… — Адам нервно махна с ръка.

— Да я занесем в лимузината — предложи Джак.

Холи започна да се съпротивлява.

— Не в тази кола! Няма да се подложа на риска да родя детето си в тази… безвкусно натруфена…

— Добра идея — каза Адам.

— Страхотна идея, Холи! — извика Лорел. — Помисли за отзвука, който ще предизвика това!

„Непосредствено след церемонията, кумата бе откарана в болницата Уест Сайд, където роди момче с тегло три килограма и шестстотин грама. Майката и синът се чувстват прекрасно. Булката и младоженецът, които в момента са на меден месец на един от карибските острови, ще се върнат в Лос Анжелис за откриването на агенция «Хартман» на 1 август.“

Лорел хвърли вестника.

— Холи е страхотна! Роди Никълас точно навреме. Казвам ти, Джак, по-голяма популярност не би могло да има.

— Не съм убеден, че тя е имала точно това предвид. — Той изстиска малко плажно масло на дланите си и започна да маже раменете на съпругата си.

— Сменяш темата, а? — попита Лорел със затворени очи.

— Сами сме на плажа на един тропически остров и сме женени само от два дни. — Джак я обърна с лице към себе си. — Не говорим ли твърде много, госпожо Хартман? — добави и я придърпа към себе си.

— Май сте прав, господин Хартман — промълви Лорел, преди устните им да се слеят.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.